Розамунде Пилхер
Диво биле

Превод от английски: Николай Гочев, 1996

chitanka.info

I
Петък

Някога, преди да построят околовръстното, главният път минаваше през сърцето на селото, неспирен автомобилен поток, който разтърсваше до изнемога красивите къщи в стил „кралица Ана“ и магазинчетата с издадени витрини. До неотдавна Удбридж беше просто място, през което човек минава и заминава.

Но откакто пуснаха околовръстното, нещата се промениха. За по-добро, според жителите. За по-лошо, според търговците, собствениците на автоработилници и според притежателя на ресторанта, който обслужваше шофьорите на товарни коли.

Сега хората от Удбридж можеха да ходят на пазар и да пресичат пътя, без да рискуват живота си и без да се налага да слагат каишки на кучетата си. През почивните дни деца, нахлупили до очи кафяви шапки от кадифен плат и яхнали рунтави кончета, поемаха за срещата в местния пони клуб. Започнаха да се роят и приятни забавления на открито: градински увеселения и благотворителни празненства. Шофьорският ресторант стана скъп магазин за деликатеси, порутената тютюнопродавница премина в ръцете на превзет млад мъж, който се занимаваше с антики, а викарият се захвана с организирането на фестивал през следващото лято, който да отбележи тристагодишнината на малката готическа църква.

Удбридж отново възвърна достойнството си.

Часовникът на камбанарията показваше дванайсет без десет в една хладна февруарска утрин, когато голямо и поочукано волво зави зад ъгъла до сарачницата и продължи бавно по главната улица между широките каменни тротоари.

Пред младежа зад кормилото се откри дългата и празна крива на — завоя нямаше ги бучащите автомобилни потоци, които преди отклоняваха погледите на водачите. Той се загледа в очарователно несиметричните къщи, в магазините с аркови фасади, в подканващата перспектива и за миг зърна далечните, оградени с върби поляни. Високо горе, в осеяното с облаци зимно небе, един самолет се носеше с бучене към „Хийтроу“. Иначе беше съвсем тихо, а наоколо сякаш нямаше жива душа.

Той подмина кръчмата, прясно боядисана, с лаврови храсти в саксии от двете страни на входа, после козметичния салон „Кароле Коафюри“, винарната с дъговидна стъклена витрина, антикварния магазин, препълнен с прескъпи останки от по-добри времена.

Стигна до къщата. Спря колата до бордюра и изключи двигателя. Шумът от самолета постепенно заглъхна в утринната тишина. Излая куче, птица зачурулика щастливо на някакво дърво, сякаш заблудена от бледото слънце, че е настъпила пролетта. Той слезе от колата, затвори вратата и се загледа в плоската фасада с полукръгло прозорче над вратата и приятни за окото пропорции. Къщата се издигаше направо от тротоара, няколко стъпала водеха към входната врата, високите прозорци бяха с дискретно спуснати плътни занеси.

Това, помисли си той, е къща, която никога нищо не е издала.

Изкачи стълбите и позвъни. Плочката под звънеца беше месингова, излъскана до блясък, също както и чукалото с формата на лъвска глава. Вратата, боядисана в жълто, грееше без шупли от слънцето, без нито една драскотина. Откъм заветната страна на къщата, на сянка, беше студено. Той потрепери в дебелата си шуба и отново позвъни. Почти веднага се чуха стъпки и в следващия миг жълтата врата се отвори.

На прага стоеше едно момиче, което изглеждаше сърдито, сякаш позвъняването го беше обезпокоило и то сега не искаше да си губи времето. Имаше дълга руса коса и носеше фланелка, под която се очертаваше все още по детски окръгленото тяло, беше с престилка, с три четвърти чорапи и алени кожени обувки.

— Да?

Мъжът се усмихна и каза:

— Добро утро.

Нетърпеливото изражение на момичето се промени. Очевидно това не беше нито доставчикът на въглища, нито пък някой, който събира дарения за Червения кръст. Пред нея стоеше висок, представителен млад мъж с дълги крака, обути в изтъркани дънки, и с брада като на викинг.

— Тук ли е госпожа Арчър?

— Ужасно съжалявам — изражението му показваше, че наистина съжалява — но я няма. Отиде в Лондон. На пазар.

Той предположи, че е около осемнайсетгодишна и по акцента й определи, че е скандинавка. Най-вероятно шведка. После заговори с плачевен глас, който според него би трябвало да събуди съчувствие:

— Ама този мой късмет! Трябваше да се обадя предварително, но си помислих, че сигурно ще я намеря вкъщи.

— Вие приятел на госпожа Арчър ли сте?

— Преди години се познавахме. Но не сме се чували отдавна. Аз само минавам оттук, отивам в Лондон. Помислих си, че няма да е лошо да се отбия, за да се видим. Изведнъж ми хрумна. Но както и да е…

Той понечи да си тръгне. Както се надяваше, момичето го спря.

— Щом се върне, ще й кажа, че сте я търсили. Тя ще се прибере следобед, за чая.

В този миг, съвсем навреме, часовникът на църквата удари дванайсет.

— Още е едва дванайсет. Не мога да чакам до следобед, а и не е нищо сигурно. Скоро пак ще имам път насам. — Той огледа улицата. — Някога тук имаше кафене…

— Вече няма. Сега е магазин за деликатеси.

— Е, сигурно ще мога да си купя сандвич в кръчмата. От закуската май мина доста време. — Той й се усмихна отвисоко. — Довиждане. Беше ми приятно. — Обърна се, сякаш си тръгваше. Усети колебанието й, после решението, все едно че той самият ги беше направлявал.

— Бих могла… — подхвана момичето.

Той се обърна. С единия крак беше вече на стъпалата.

— Да?

— Вие наистина ли сте стар приятел на семейството? — момичето искаше той да разпръсне съмненията й.

— Да, наистина. Но няма как да го докажа.

— Ами, аз тъкмо щях да слагам обеда за мен и за детето. Мога да ви предложа да хапнете.

Той я изгледа укорително и тя се изчерви.

— Много безразсъдно от ваша страна. Сигурен съм, че десетки пъти са ви предупреждавали да внимавате с непознатите мъже, които звънят на вратата. — Тя изглеждаше смутена. Явно я бяха предупреждавали.

— Но ако сте приятел на госпожа Арчър, тя не би имала нищо против да ви поканя.

Момичето беше самотно, а може би и отегчено. Всички чужденки като нея са самотни и отегчени. Риск на професията.

— По-добре не се забърквайте в неприятности — рече той.

— Не мисля, че ще имам неприятности. — Тя не можа да сдържи усмивката си.

— А ако открадна сребърните прибори? Или се опитам насила да ви обладая?

По някаква странна причина тази възможност въобще не я стресна. Тя по-скоро я прие за шега, която я успокои. Дори се изкиска заговорнически.

— Ако се опитате, ще се разпищя и цялото село ще се втурне да ме спасява. В Удбридж всеки знае какво вършат останалите. Шушукането не спира. Дъра-бъра. Няма тайни.

Тя се отдръпна и разтвори широко жълтата врата към гостоприемния уютен коридор.

Той се помая достатъчно дълго, за да изглежда естествено, после сви рамене и каза:

— Добре. — Прекрачи прага с изражението на човек, който неохотно се е оставил да го убедят. Тя затвори вратата. Той я погледна.

— Но вие отговаряте за последствията. — Тя пак се засмя, развълнувана от това малко приключение.

— Ще си свалите ли палтото? — попита момичето с тон на домакиня. Той се съблече и тя окачи палтото му на закачалката. — Моля, заповядайте в кухнята. Ще пийнете ли чаша бира?

— Да, благодаря.

Тя го поведе по коридора към задната част на къщата до модерната кухня, вдадена в южната градина и огряна от бледа слънчева светлина. Всичко блестеше от ред и чистота: светнали плотове, излъскана печка, неръждаема стомана, полирано тиково дърво. Подът беше покрит със сини и бели плочки. Край перваза имаше саксии с цветя, а масата до прозореца беше сложена за обяд. Той огледа високия стол, ярката мушама, малките лъжички и голямата чаша с картинки.

— Значи се грижиш за малко дете?

Тя извади кутия бира от хладилника.

— Да. — Затвори вратата на хладилника и свали една метална халба от куката на изтъркания чамов бюфет. — За внука на госпожа Арчър.

— Как се казва?

— Томас. Том.

— И къде е сега?

— В креватчето си. Спи. След малко ще ида да го взема, защото е време да обядва.

— На колко години е?

— На две. — Тя му подаде бирата и халбата, той отвори кутията и си наля внимателно, без пяна.

— Той на гости ли е? Сигурно родителите му са заминали някъде?

— Не. Той живее тук. — Усмихнатото й с трапчинки лице изведнъж доби печално изражение. — Тъжна история. Майка му е починала. — Тя се намръщи. — Странно е, че не знаете.

— Нали ви казах. Откакто се видяхме за последен път, не съм чувал нищо за семейство Арчър. Нямах представа, че нещата стоят така. Колко тъжно наистина.

— Умряла при самолетна катастрофа. Връщала се от почивка в Югославия. Била единственото им дете.

— И сега те се грижат за внучето?

— Да.

Той отпи от хладната и приятна бира.

— А бащата?

Момичето беше обърнало пълничкия си гръб към него и се беше навело над фурната. Ароматен дъх изпълни кухнята и устата му се наля със слюнка. Чак сега почувства колко е изгладнял.

— Били разделени. Не зная нищо за него. — Момичето затвори фурната и се изправи. Хвърли му още един изпитателен поглед. — Мисля, че това също би трябвало да знаете.

— Не, не знаех. Бях в чужбина. В Испания, в Америка.

— Аха, разбирам. — Тя погледна часовника. — Имате ли нещо против да ви оставя за малко? Трябва да се кача да взема Томас.

— Ако наистина вярвате, че няма да прибера някоя сребърна лъжица — пошегува се той и тя отново се усмихна развеселена.

— Не мисля, че ще го сторите! — Беше беличка и чиста като мляко.

— Как се казваш? — попита.

— Хелга.

— Шведка ли си?

— Да.

— Имат късмет Арчърови. С момиче като теб.

— Аз също имам късмет. Работата е хубава, а и те са много мили. Някои момичета попадат на ужасни места. Мога да ви разкажа такива работи…

— Следобед ли ходиш на занятия?

— Да. Уча английски и история.

— Английският ти е много добър.

— Занимавам се с литература. С Джейн Остин. — Хелга изглеждаше толкова доволна от себе си, че той се усмихна.

— Хайде, Хелга, бягай за детето. То може и да не е гладно, но аз умирам от глад. — Неизвестно защо тя отново се изчерви, после излезе и го остави сам в светналата слънчева кухня.

Той чакаше. Чу я как се качва по стълбите, стъпките й по пода на горната стая. Чу я да говори нещо тихичко, после чу шум от дръпване на пердета. Остави бирата си на масата, стана, тръгна тихо с гумените си подметки по коридора и отвори вратата до стълбището. Влезе. Басмени покривчици, роял, подредени лавици, непретенциозни акварели. В камината — дърва за огън, който все още не беше запален. Въпреки това стаята беше затоплена от парното и изпълнена с тежкия мирис на зюмбюли.

Както винаги безупречният порядък и атмосферата, излъчваща благовъзпитано богаташко самодоволство, го вбеси. Искаше да види разхвърляни плетки, пръснати вестници, куче или коте върху възглавницата. Нещо такова. Само бавното тиктакане на часовника от камината свидетелстваше за някакъв живот.

Започна да обикаля из стаята. Роялът беше истинско хранилище за снимки. Господин Арчър с цилиндър, гордо изпъчил на показ някакъв незначителен орден, връчен му от кралицата в Бъкингамския дворен. Мустакът му като четка за зъби, рединготът — поопънат върху наедрялото му шкембе. Госпожа Арчър като девойка в сватбена рокля. Детето, облегнато на пухкава кожа. И Жанет.

Той взе стилизирания портрет и се вгледа в него. Красива както винаги. Дори секси, по нейния необичаен, изтънчен начин. Помнеше чувствените й крака, добре поддържаните й ръце. Но нищо повече. Нито гласа, нито смеха…

Беше се оженил за нея, защото семейство Арчър не желаеха дъщеря им да бъде майка на незаконно дете. Когато узнаха ужасната новина, че тяхната мила и единствена рожба има любовна връзка и дори живее заедно с отвратителния Оливър Добс, техният малък подреден свят се разпадна. Госпожа Арчър бе повалена на легло от нервна криза, а господин Арчър, намерил опора във войнишкото си минало, затегна възела на вратовръзката си, изправи рамене и заведе Оливър на обяд в своя клуб в Лондон.

Оливър, не особено трогнат и доста развеселен, взе участие в беседата с безпристрастието на незасегнат наблюдател. Разговорът дори му се стори нереален, като сцена от старомодна пиеса.

Тя е единствената ни дъщеря, заяви господин Арчър. Винаги сме й възлагали големи надежди. Вече не може да става дума за обвинения, качулката след дъжд не оправя нещата, но все пак възниква въпросът какво мисли да прави Оливър с бебето.

Оливър отвърна, че според него няма какво да се направи. Той работи в ресторантче за пържена риба и не може да си позволи да се ожени, най-малко пък за Жанет.

Господин Арчър се покашля и каза, че не желае да засегне никого, нито да любопитства, но той знаел, че Оливър произхожда от добро семейство и че е посещавал реномирано училище. Защо тогава работи в ресторант за риба.

Оливър отговори, че има причина. Тъй като е писател, работата в това ресторантче е просто едно необременяващо занимание, което му носи достатъчно средства, за да твори спокойно.

Господин Арчър отново се покашля и заговори за родителите на Оливър. Оливър уведоми господин Арчър, че родителите му, които живеят в Дорсет, са не само бедни, но и не правят никакви компромиси. Че са преживявали от една военна пенсия и са се лишавали от всичко само да съберат достатъчно пари и да пратят Оливър в онова реномирано училище. Когато най-накрая завършил училището на седемнайсет години, те се опитали, доста сърцераздирателно, да го убедят да се заеме с някакво по традиция разумно занимание. Да стане войник или моряк. Или пък счетоводител, банкер, адвокат. Но той можел да бъде единствено писател, защото по онова време вече бил писал. Победени, те се отказали от него, разделили се, без дори да го дарят с традиционната паричка, и така, сърдити, не поддържали никакви връзки.

С това въпросът за родителите приключи. Господин Арчър опита нов подход. Обича ли Оливър Жанет? Ще й бъде ли добър съпруг?

Оливър отвърна, че не се вижда като добър съпруг, понеже е ужасно беден.

Господин Арчър се покашля за трети и последен път и премина към най-главното. Ако Оливър се съгласи да се ожени за Жанет и да стане законен баща на детето, тогава той ще се погрижи младата двойка да няма… парични проблеми.

Оливър попита както по-точно означава това. Господин Арчър му обясни подробно, приковал поглед в Оливър, ала неспокойните му ръце постоянно местеха винената чаша, побутваха вилицата, трошаха хлебчето. Когато свърши, на масата пред него цареше същински хаос, но Оливър разбра, че му се е усмихнал късметът.

Той заживя в апартамента на Жанет в Лондон. Всеки месец една постоянна сума пристигаше на банковата му сметка и затова напусна работата в ресторантчето и се зае да довърши пиесата си. Оливър вече имаше една книга зад гърба си, но тя все още не беше излязла, а пиесата бе нещо различно, нещо, което трябваше да напише, преди да е разяло душата му като някаква ужасна болест. Така чувстваше писането. Беше нещастен, ако не водеше два живота. Истинският живот с жени, с приятели, с ядене и пиене по кръчмите, и другият живот — изпълнен с неговите герои, по-жизнени и по-отзивчиви от всички хора, които бе срещал. И със сигурност по-интересни от семейство Арчър.

В клуба двамата мъже се споразумяха. По-късно споразумението бе затвърдено и с адвокатски писма, правни документи и подписи. Оливър и Жанет сключиха граждански брак и това сякаш напълно удовлетвори семейство Арчър. Съюзът трая не повече от няколко месеца. Жанет се върна при родителите си още преди да се роди детето. Тя заяви, че на скуката и самотата можела да издържи, но не и на оскърбленията и грубостта.

Заминаването й не направи впечатление на Оливър. Той остана в нейния апартамент, където мирно и необезпокоявано си довърши пиесата. Когато свърши, напусна апартамента, заключи вратата и по пощата изпрати ключа на Жанет. После замина за Испания. Беше там, когато се роди бебето. И пак там прочете в един стар вестник за самолетната катастрофа и за смъртта на жена си. По това време той си спомняше за Жанет като за нещо, случило се много отдавна, и трагедията почти не го развълнува. Жанет принадлежеше на миналото.

Освен това Оливър вече пишеше втория си роман, така че, след като отдели на мисълта за Жанет около пет минути, той с благодарност се потопи в компанията на значително по-правдивите си герои, които живееха във въображението му.

Когато Хелга слезе долу, той седеше до прозореца в кухнята, с гръб към слънцето и се наслаждаваше на бирата. Момичето се появи с детето на ръце. То беше по-голямо, отколкото Оливър си бе представял, облечено в червен гащеризон и бял пуловер. Косата му беше златисточервеникава, но лицето му, заровено в прелестната шия на Хелга, не се виждаше.

Тя се усмихна на Оливър над рамото на детето.

— Стеснителен е. Казах му, че имаме гост и затова не иска да ви погледне. — Тя наведе глава и заговори на момченцето: — Виж, глупчо. Това е един добър чичко. Ще обядва с нас.

Детето нададе неодобрителен вик и скри още повече лицето си. Хелга се засмя, занесе го до високия стол и го сложи да седне, така че, ще не ще, то трябваше да я пусне. Момченцето и Оливър се загледаха един друг. То имаше сини очи и здрав вид. Оливър не разбираше много от деца. Всъщност не разбираше нищо. Каза му:

— Здравей!

— Кажи „здравей“, Томас — подкани го Хелга. После добави: — Не обича да говори.

Томас зяпаше непознатия. Половината му лице беше зачервено от възглавницата. Миришеше на сапун. Хелга му завърза найлоново лигавче, а той все още не сваляше очи от Оливър.

Момичето отиде до печката, за да вземе яденето. Извади от фурната картофено пюре с месо и тавичка с брюкселско зеле. Сипа малко в кръгла чинийка, намачка го с вилица и го сложи на поставката отпред на детския стол.

— Хайде, изяж го! — каза тя на Томас и му бутна една лъжица в ръката.

— Сам ли се храни? — попита Оливър.

— Разбира се. Вече е на две годинки, не е бебе. Нали така, Томас? Покажи на чичкото как можеш да ядеш сам.

В отговор Томас остави лъжицата. Сините му, немигащи очи бяха втренчени в Оливър, който почна да се чувства неловко.

— Хайде — каза Оливър.

Той остави чашата с бира, пресегна се, взе лъжицата, напълни я с намачкани картофи и месо и я поднесе към устата на Томас. Той зяпна и всичко изчезна вътре. Детето продължи да гледа втренчено, докато дъвчеше. Оливър му подаде лъжицата. Томас сдъвка хапката и се усмихна. Голяма част от усмивката беше картофено пюре, но се видяха и два реда хубави бели зъбчета.

Хелга, която поднасяше чиния на Оливър, забеляза усмивката.

— Ето, вече се сприятелихте. — Тя донесе още една чиния и седна до Томас, за да му помага да се храни. — Той е много дружелюбно момченце.

— Какво прави по цял ден?

— Играе, спи, а следобед ходи на разходка с количка. Обикновено госпожа Арчър го води, но днес ще го изведа аз.

— Интересуват ли го книжки?

— Да. Обича книжките с картинки, макар понякога да ги къса.

— Има ли си играчки?

— Да, обича количките и кубчетата. Не си пада по мечета, зайчета и разни подобни. Май не му харесва козината им.

Оливър опита топлото и вкусно ястие.

— Вие много ли разбирате от деца? — попита той.

— Имам по-малки братя и сестри.

— Харесва ли ви Томас?

— Симпатяга е. — Тя намигна на детето. — Симпатяга си, нали, Томас? И не плаче по цяла нощ като някои деца.

— Сигурно е доста… скучно да те гледат баба ти и дядо ти.

— Още е малък, за да разбира дали е скучно, или не.

— Но ще му е скучно, когато порасне.

— Самотните деца винаги са тъжни. Но в селото има и други деца. Ще се сприятели с тях.

— А ти? Ти сприятели ли се с някого?

— Има още едно момиче като мен. Заедно ходим на часове.

— Нямаш ли си приятел?

Тя се засмя и на бузите й се появиха трапчинки.

— Приятелят ми е в Швеция.

— Сигурно му липсваш.

— Пишем си. Пък и съм тук само за шест месеца. След това се връщам в Швеция.

— Какво ще прави Томас тогава?

— Сигурно госпожа Арчър ще си намери друго момиче. Искате ли да ви сипя още?

Обядът продължи с плодове, кисело мляко и сирене. Томас хапна кисело мляко. Оливър си обели един портокал. Хелга свари кафе.

— В Лондон ли живеете? — попита тя Оливър.

— Да, близо до Фулам Роуд.

— И сега се връщате там?

— Да. Бях в Бристол за една седмица.

— На почивка ли?

— Кой ходи на почивка в Бристол през февруари? Не. Поставят една моя пиеса в театър „Форчън“. Ходих да уточня някои неща в текста. Артистите се оплакаха, че някои реплики са направо непроизносими.

— Вие сте писател? — Тя се обърна с широко отворени очи. — Пишете пиеси? И ги играят? Значи сте много добър.

— Иска ми се да е така. — Той хапна няколко резенчета портокал. Вкусът и горчивият дъх на кората му напомниха за Испания. — Но важното е какво мислят другите. Критиците и хората, които плащат, за да гледат представленията.

— Как се казва пиесата?

— „Огъната монета“. Не ме питай за какво се разправя, защото трябва много дълго да ти обяснявам.

— Моят приятел също пише. Статии по психология за университетското списание.

— Не се съмнявам, че са страшно интересни.

— Но не е същото като да пишеш пиеси.

— Не, не е съвсем същото.

Томас привърши с храненето. Хелга избърса лицето му, махна лигавчето и го свали от стола. Момченцето застана до Оливър и се подпря с ръце на коляното му. През изтъркания плат Оливър усети топлите пръстчета. Детето го погледна и се засмя — усмивка с трапчинки и бели зъбки. После вдигна ръка, за да пипне брадата на Оливър, и той се наведе, за да може да я стигне. Томас се засмя. Оливър го вдигна и го сложи на коляното си. Беше тежък и топъл.

Хелга изглеждаше доволна от тези прояви на дружелюбност.

— Сега вече сте приятели. Ако донеса една книжка, можете да му показвате картинките, докато подредя чиниите в миялната машина. После ще го изведа на разходка.

Оливър беше решил, че е време да си тръгва, но каза:

— Добре. — Хелга отиде да намери книжка и двамата с Томас останаха сами.

Момченцето беше очаровано от брадата му. Оливър го изправи да стъпи на коляното му и така очите им бяха на едно ниво. Томас го дръпна за брадата. Оливър изохка. Томас се засмя. Опита се да дръпне пак, но Оливър хвана ръката му и рече:

— Така боли, зверченце такова. — Томас не откъсваше очи от него. — Знаеш ли кой съм аз? — тихо попита Оливър. Томас пак се засмя, сякаш въпросът бе някаква голяма шега.

Хелга се върна с книгата и я остави на масата — голяма, пъстра книжка с домашни животни върху лъскавата корица. Оливър я отвори наслуки и Томас отново се настани на коляното му, облегна се на масата и загледа картинките. Докато Хелга прибираше чиниите и търкаше тавата, Оливър разгръщаше страниците, назоваваше имената на животните и посочваше с ръка къщата, портата, дървото, купата сено. Стигнаха до картинката на куче и Томас залая. После до картинката на крава и той замуча. Беше много весело.

Хелга каза, че е време Томас да се качи горе и да си облече дрехите за разходка. Взе го и двамата излязоха от кухнята. Оливър седеше и ги чакаше да слязат. Той огледа чистата кухня, чистата градина и си помисли как Хелга ще си замине и ще дойде следващото момиче, и всичко ще се повтаря, докато Томас навърши осем години и стане време да го пратят в някое скъпо и по всяка вероятност безполезно училище. Той си представи сина си прошнурован и прономерован, понесен от конвейера на стандартното образование. От него ще се очаква да си намери „добри“ приятели, да играе общоприетите игри и никога да не противостои на тиранията на безсмислената традиция.

Оливър се бе спасил. На седемнайсет години се отскубна и избяга, но само защото притежаваше оръжието на писателския талант и целенасочената бунтарска решимост да върви по свой собствен път.

Ала какво щеше да стане с Томас?

Въпросът го накара да се почувства неудобно и той го отхвърли като хипотетичен. Не му влизаше в работата в какво училище ще учи Томас. Това нямаше никакво значение. Той запали нова цигара и небрежно отгърна корицата на книжката. На първия бял лист видя надпис с черно мастило, с прилежния почерк на госпожа Арчър.

На Томас Арчър

За Втория му рожден ден

От баба

Тогава изведнъж всичко придоби значение. Оливър изпита такъв гняв, че ако майката на Жанет бе наблизо, той щеше да се нахвърли отгоре й — с думи, както той си знаеше, но ако се наложеше, дори и с юмруци.

Той не е Томас Арчър, вещице лицемерна. Той е Томас Добс. Той е мой син.

Когато Хелга слезе с Томас, облечен с нещо като костюм за ски и вълнена шапка с пискюл, Оливър вече ги чакаше в коридора. Беше си сложил палтото.

— Трябва да тръгвам. Ще се връщам в Лондон — рече той.

— Добре.

— Беше много мило от ваша страна, че ме поканихте на обяд.

— Ще кажа на госпожа Арчър, че сте идвали.

Той се усмихна.

— Да, кажете й.

— Но… аз не зная името ви. За да й го кажа.

— Оливър Добс.

— Добре, господин Добс. — Тя се спря пред стълбите и каза: — Трябва да взема количката и палтото си. Ще подържите ли Томас за момент.

— Разбира се. — Той пое детето от ръцете й и го вдигна до рамото си.

— Няма да се бавя, Томас — увери го Хелга, тръгна по коридорчето под стълбището и изчезна през остъклената врата.

Хубаво, доверчиво, глупаво момиченце. Дано не й се карат много. Можеш да се бавиш колкото си искаш, миличка. Със сина си на ръце Оливър прекоси коридора, отвори жълтата входна врата, слезе по стълбите и се качи в колата.

Хелга чу шум от кола, но не разбра, че това е колата на Оливър. Когато се върна с количката, нямаше и следа от мъжа и детето.

— Господин Добс?

Входната врата зееше и в къщата нахлуваше мразовитият февруарски въздух.

— Томас!

Тротоарът и улицата навън бяха пусти и тихи.

II
Петък

Според Виктория Брадшоу най-изморителното нещо на света бе безделието. Това беше значително по-изморително от твърде многото работа и днешният ден чудесно го показваше.

Февруари е лош месец за търговия с дрехи. Виктория смяташе, че февруари е лош месец за продажба на каквото и да било. Коледа беше отминала, от януарските продажби бе останал само отвратителният спомен. Сутринта денят започна обнадеждаващо — с малко слънце и лек скреж, но в ранния следобед се заоблачи и стана тъй студено и влажно, че разумните хора си стояха по домовете край камините и радиаторите, решаваха кръстословици, печаха сладкиши или гледаха телевизия. Времето не ги подтикваше да обновяват гардеробите си за пролетта.

Стрелката на часовника пълзеше към пет. Мрачният следобед бързо преминаваше в нощ. На извитата витрина на магазина имаше надпис: САЛИ ШАРМАН. Отвътре надписът се виждаше обърнат, като букви в огледало, а зад тези йероглифи и отвъд завесата на дъжда се простираше Бийчам Плейс. Минувачи с чадъри, блъскани от вятъра, се бореха с торбите си с покупки. Колона автомобили чакаше светофара на Бромптън Роуд да светне зелено. Една фигура, скрита под дъждобран, изтича по стълбите, втурна се през стъклената врата като беглец и заедно с нея отвън нахлу студен въздух.

Беше Сали с черния си шлифер и огромната червена лисича шапка.

— Какъв ден само! — възкликна тя, после сви чадъра, свали ръкавиците си и започна да разкопчава шлифера.

— Как мина? — попита Виктория.

Сали бе прекарала следобеда в компанията на млад дизайнер, който беше решил да се захване с търговия на едро.

— Не беше лошо — отговори тя, докато окачваше шлифера си на закачалката, за да окапе. — Дори интересно. Свежи идеи. Добри цветове. Доста стилно облекло. Учудих се. Мислех си, че като е толкова млад, ще предложи само дънки и широки работни ризи, но въобще не беше така.

Тя свали шапката си, отърси я от дъжда и вече заприлича на себе си — както винаги слаба и елегантна. Тесни панталони, пъхнати във високи ботуши, мрежест пуловер, който на всеки друг би изглеждал като вехт парцал, но на Сали й стоеше страхотно.

Беше започнала кариерата си като модел и още не беше изгубила стройната си фигура, нито пък характерно издадените си фотогенични скули. От модел тя се прехвърли в редакционната колегия на модно списание, а по-късно, като използва познанието, връзките си и вродения си усет към бизнеса, отвори собствен магазин. Беше почти четиридесетгодишна, разведена, твърдоглава, но с много по-добро сърце, отколкото й се искаше да мислят хората. Виктория работеше при нея вече около две години и много я харесваше.

Сали се прозя.

— Как мразя официалните обеди. Като ме хване алкохолът, и целият ми ден отива на кино.

Тя бръкна в бездънната си торба, извади оттам вестник и кутия цигари и ги хвърли върху стъкления щанд.

— Как беше тук?

— Нищо особено. Продадох бежовата рокля. Една жена се чуди половин час над шареното палто, после си тръгна и обеща да си помисли. Смущавала я яката от норка. Каза, че била защитник на животните.

— Кажи й, че ще я сменим с изкуствена.

Сали мина през завесите в малката канцелария в задната част на магазина, седна на бюрото и започна да отваря пощата.

— Знаеш ли, Виктория — обади се тя — сега е много подходящо да си вземеш някоя и друга седмица отпуск. Скоро търговията ще живне и няма да мога да те пусна. Освен това не си почивала не знам откога. Само дето февруари не е особено приятен за ваканция. Но можеш да отидеш на ски или при майка си в Сотогранде. Как е в Сотогранде през февруари?

— Мисля, че е дъждовно и ветровито.

Сали вдигна поглед.

— Значи не искаш две седмици почивка през февруари — рече тя примирително. — Разбирам по гласа ти.

Виктория не отговори. Сали въздъхна.

— Ако имах майка с разкошна къща в Сотогранде, щях да ходя при нея всеки месец, щом се появи възможност. А и ти изглеждаш така, сякаш се нуждаеш от почивка. Каква си мършава и бледа! Съвестно ми е като те гледам, все едно че съм те уморила от работа. — Тя отвори друг плик. — Мислех, че сме платили сметката за тока. Сигурна съм, че я платихме. Трябва да е станала грешка в компютъра. Сигурно е откачил. Тези неща се случват и с компютрите.

За радост на Виктория въпросът за отпуската в края на февруари бе забравен. Тя взе вестника, който Сали донесе, и понеже нямаше какво да прави, го запрелиства небрежно, а погледът й бегло пробягна по обичайните съобщения за малки и големи бедствия: наводнения в Есекс, заплаха от голям пожар в Африка, английски граф на средна възраст се жени за трети път, в театър „Форчън“ в Бристол вървят репетициите на новата пиеса на Оливър Добс „Огъната монета“.

Странно как забеляза тази незначителна новина, сбутана в дъното на последната колонка от раздела „Забавления“. Нямаше заглавие. Нито снимка. Само името на Оливър. Но то грабна погледа й като вик, като нещо познато, изскочило на фона на дребните буквички.

— … Последно предупреждение! Ама че нахалство! Да изпратят последно предупреждение, когато съм сигурна, че миналия месец им изпратих чек.

Виктория не отговори и Сали я погледна.

— Виктория? Какво си се вторачила?

— Нищо. Във вестника пише за един човек, когото познавах.

— Надявам се, че не влиза в затвора.

— Не. Той пише пиеси. Чувала ли си за Оливър Добс?

— Разбира се. Той пише за телевизията. Оня ден гледах една негова кратка пиеса. Той е авторът на сценария и на оня чудесен документален филм за Севиля. Какво пишат за него?

— В Бристол ще представят негова пиеса.

— Как изглежда той? — разсеяно попита Сали, тъй като мислите й бяха все още насочени към грешката на електрическата компания.

— Привлекателен е.

Това грабна вниманието й. Тя си падаше по привлекателни мъже.

— И теб ли привлече?

— Бях осемнайсетгодишна и лесно се влюбвах.

— Всички бяхме такива, скъпа, в дните на младостта. Последното не се отнася за теб. Ти все още цъфтиш, щастливке.

Сали изведнъж изгуби интерес към Оливър Добс, към последното предупреждение за тока, към деня, който сякаш нямаше край. Тя се облегна и се прозя.

— Що ли не затворим и не се приберем! Слава Богу, че има почивни дни. Истинско щастие е два дни да нямаш никаква работа. Тая вечер ще кисна в горещата вана и ще гледам телевизия.

— Няма ли да излизаш?

Личният живот на Сали беше едновременно объркан и бурен. Тя имаше един куп ухажори, никой от които не подозираше за съществуването на другите. Като изкусен жонгльор Сали ги въртеше всичките и избягваше неудобството от неволното объркване на имената им, като ги наричаше „скъпи“.

— Слаба богу, не. А ти?

— Трябва да ходя на гости у едни приятели на майка ми. Не мисля, че ще е особено вълнуващо.

— Не се знае. Животът е пълен с изненади — каза Сали.

За Виктория едно от предимствата да работи в Бийчам Плейс бе, че магазинът се намираше близо до Пендълтън. Апартаментът на улица „Пендълтън“ принадлежеше на майка й, но Виктория живееше там. През повечето време й беше приятно да изминава разстоянието пеша. Напряко, по тесните задни улички ходенето й отнемаше едва половин час и представляваше приятно упражнение на чист въздух в началото и края на работния ден.

Тази вечер обаче беше толкова студено и мокро, че мисълта да тръгне пеш в ледения вятър и в дъжда й се стори непоносима. Тя наруши правилото си да не взема такси, предаде се без много съпротива на изкушението, и като повървя до Бромптън Роуд, спря една кола.

Заради затворените улици и задръстванията пътуването трая около десет минути по-дълго, отколкото ако беше тръгнала пеша, и струваше толкова много, че след като даде на шофьора банкнотата, Виктория го остави да изброи до една дребните монети от рестото. Слезе до арката, която отделяше уличката от шосето, така че повървя през локвите по мокрите павета, докато най-сетне стигна до убежището на синята си врата.

Отключи, пресегна се и светна лампата. Изкачи стръмните тесни стълби, застлани с изтъркан бежов килим, и влезе в малкия хол.

Остави чадъра и кошницата си и спусна пъстрите завеси. Нощта остана навън, а стаята изведнъж доби уютен и приятен вид. Виктория запали газовата камина и отиде в малката кухничка, за да свари вода за кафе. После включи телевизора, изключи го, пусна плоча на Росини и влезе в спалнята, за да си свали шлифера и ботушите.

Чайникът засвири, пригласяйки на Росини. Виктория си направи нескафе, върна се до камината, придърпа кошницата и извади вестника на Сали. Отвори на съобщението за Оливър Добс и новата му пиеса в Бристол. Бях осемнайсетгодишна и лесно се влюбвах, бе казала на Сали, но знаеше, че тогава беше и самотна, и уязвима, узрял плод, потръпващ на клончето, в очакване да падне.

И сред всички мъже, точно Оливър се бе озовал под дървото в очакване да я улови.

Осемнайсетгодишна и студентка първа година в колежа по изкуствата. Без познати, прекалено срамежлива и неуверена в себе си, Виктория се почувства едновременно и поласкана, и неспокойна, когато едно по-голямо момиче, може би от съжаление към нея, я покани ей така, между другото, на парти.

— Не знам какво ще е, но ми казаха, че мога да поканя, когото искам. Добре е да донесеш нещо за пиене, но няма страшно, ако не носиш нищо. Ще се запознаеш с тоя-оня. Ето ти адреса. Домакинът се казва Себастиян, но това няма значение. Ела, ако искаш. Може по всяко време, това също е без значение.

Виктория получаваше за пръв път подобна покана. Реши да не ходи. После се реши. Сетне се уплаши. Накрая обу чисти дънки, взе бутилка от най-хубавото червено вино на майка си и отиде.

Пристигна в Уест Кенсингтън и се озова в някакъв апартамент на най-горния етаж, стиснала бутилката вино в ръце, сред напълно непознати хора. Не бяха минали и две минути, когато някой каза:

— Колко мило. — И отнесе бутилката вино, но никой друг не я заговори. Стаята беше задимена, пълна с разгорещени брадати мъже и момичета със сивкави лица и дълги като водорасли коси. Имаше дори няколко мърляви бебета. Нямаше нищо за ядене, а след като се раздели с виното, и нищо приемливо за пиене. Не можа да открие момичето, което я покани, а беше твърде срамежлива, за да се присъедини към някоя от компаниите, които разговаряха насядали по пода на възглавници или върху единствения продънен диван, от чийто край стърчаха извити метални пружини. Не можеше да се реши да си вземе палтото и да си тръгне. Въздухът бе изпълнен със сладкия, тайнствен мирис на марихуана и Виктория се спря до прозореца, унесена в тревожни мисли за евентуална полицейска акция. Тогава чу някой да казва:

— Май не се познаваме?

Тя се извърна стреснато, тъй непохватно, че едва не събори питието на човека.

— О, съжалявам…

— Няма нищо. Не се разля. Поне не много — великодушно добави той.

Усмихна й се, сякаш това беше някаква шега, тя също, благодарна, че някой я заговори. Благодарна и за това, че сред цялата тая пропаднала компания, единственият човек, който й обърна внимание, не беше нито мръсен, нито потен, нито пиян. Напротив, имаше доста представителен вид. Дори привлекателен. Много висок, много слаб, с червеникава коса, която стигаше до яката на пуловера му, и страхотна брада.

— Ти нищо не пиеш — каза той.

— Не.

— Искаш ли нещо?

Тя отказа, защото не искаше, а и защото ако кажеше да, той можеше да тръгне да й носи нещо за пиене и да не се върне повече.

— Не ти ли харесва това? — Изглежда му беше забавно. Виктория погледна чашата в ръката му.

— Не зная какво е…

— Май никой не знае. Има вкус на… — той отпи една глътка и замислено, като професионален дегустатор, я задържа в устата си, после я глътна — … на червено мастило с анасон.

— Как ще се отрази на стомаха ти?

— Утре сутринта ще му мисля. — Той я погледна и замислено сбърчи чело. — Познаваме ли се?

— Не. Мисля, че не се познаваме. Казвам се Виктория Брадшоу. — Дори изричането на собственото й име я смути, но той очевидно не намери никаква причина за това.

— И с какво се занимаваш?

— Първа година съм в колежа по изкуствата.

— Това обяснява как си попаднала на тоя купон. Харесва ли ти?

Тя се огледа.

— Не много.

— Имах предвид колежа, но щом не ти харесва тук, защо не си тръгнеш?

— Мислех си, че няма да е много учтиво.

Той се засмя:

— Знаеш ли, в подобна компания не държат особено на учтивостта.

— Аз съм тук само от десет минути.

— А аз само от пет. — Той довърши питието си, като наведе назад забележителната си глава и изля остатъка от зловредната течност в гърлото си, все едно че пиеше вкусна студена бира. После остави чашата на перваза и рече: — Хайде да тръгваме. — Хвана Виктория под лакътя и умело я закара до вратата. Двамата излязоха, без каквото и да е извинение или сбогуване.

На мръсното стълбище отвън тя се обърна и каза:

— Нямах предвид това.

— Кое?

— Ами не исках и ти да си тръгваш. Исках аз да си тръгна.

— Откъде знаеш, че не съм искал да си тръгна?

— Но нали партито…

— Аз от тези партита съм се отказал преди милион години. Хайде, да подишаме чист въздух.

На тротоара, в нежния здрач на късната лятна нощ, тя отново спря.

— Вече всичко е наред.

— Какво значи това?

— Мога да взема такси и да се прибера.

Той се усмихна.

— Страхуваш ли се?

Виктория отново се смути.

— Не, разбира се.

— Тогава от какво бягаш?

— От нищо, просто…

— Искаш да се прибереш?

— Да.

— Не може.

— Защо?

— Защото отиваме да ядем спагети, ще си вземем една хубава бутилка вино и ти ще ми разкажеш за себе си.

Той спря минаващо такси. След това я напъха вътре. Упъти шофьора и около пет минути пътуваха в мълчание, после таксито спря и той я измъкна навън. Плати, след което я заведе до едно малко непретенциозно ресторантче с няколко маси, сбутани до стените, с въздух, натежал от цигарен дим и приятна миризма на готвено. Получиха маса в ъгъла, където нямаше достатъчно място за дългите му крака, но той успя да се смести, така че да не спъва минаващите келнери. Поръча бутилка вино, поиска менюто, после запали цигара и отново се обърна към Виктория.

— Така…

— Какво така?

— Разкажи ми за себе си.

Тя неволно се усмихна:

— Аз дори не те познавам. Не зная името ти.

— Името ми е Оливър Добс. — Той продължи любезно. — Трябва да ми разкажеш всичко, защото аз съм писател. Истински публикуван писател, с издател и с превишен кредит и със задължението да слушам. Знаеш ли, хората не слушат достатъчно. Убиват се да дърдорят, но никой никого не слуша. Разбираш ли?

Виктория се сети за родителите си.

— Да, мисля, че разбирам.

— Виждаш ли? Ти мислиш. Ти не си сигурна. Никой не е сигурен в нищо. Трябва повече да слушаме, когато ни говорят. На колко години си?

— На осемнайсет.

— Когато те видях, помислих, че си на по-малко. До прозореца в оная отвратителна дупка изглеждаше на петнайсет. За малко да звънна на социални грижи и да им кажа, че едно малко непълнолетно момиченце обикаля само нощно време.

На масата се появи отворена еднолитрова бутилка вино. Той я вдигна и напълни чашите.

— Къде живееш?

— На Пендълтън Хюз.

— Това къде е?

Тя му обясни и той подсвирна.

— Гледай ти! Истинска дама от Найтсбридж. Не знаех, че и те ходят в колежи по изкуствата. Сигурно си ужасно богата.

— Разбира се, че не съм.

— Тогава защо живееш в този квартал?

— Защото там е къщата на майка ми, само че сега тя живее в Испания.

— Ама че интересно. И защо госпожа Брадшоу, живее в Испания?

— Тя не е госпожа Брадшоу, а госпожа Пали. Родителите ми се разведоха преди шест месеца. Майка ми се омъжи отново — за Хенри Пали, а той има къща в Сотогранде, понеже обича да играе голф по всяко време. — Виктория реши да разкаже всичко наведнъж. — Баща ми пък отиде да живее при свой братовчед, който притежава западнало имение в Южна Ирландия. Кани се да отглежда понита за поло, но е човек на големите планове и малкото действия, така че се съмнявам дали ще успее.

— И малката Виктория живее самичка в Лондон.

— Виктория е на осемнайсет.

— Да, зная. Стара и опитна. Сама ли живееш?

— Да.

— Не си ли самотна?

— Предпочитам да живея сама, отколкото с хора, които не се понасят.

Той направи гримаса.

— Родителите са същински ад, нали? И моите също, но още не са стигнали до такова окончателно нещо като развода. Гният в отвратителния Дорсет и за всичко — за закъсалото си положение, за цената на бутилка джин, за това, че кокошките не снасят, обвиняват или мен, или правителството.

— Аз харесвам родителите си. Само дето те престанаха да се харесват.

— Имаш ли братя или сестри?

— Не. Сама съм.

— И няма кой да се грижи за теб?

— Аз добре се грижа за себе си.

Оливър я погледна невярващо.

— Аз ще се грижа за теб — царствено обяви той.

След тази вечер Виктория не го видя цели две седмици и й стана ясно, че той повече никога няма да се появи. В една петъчна вечер тя се чувстваше толкова отвратително, че насила си наложи да изчисти апартамента, което беше съвсем излишно, а после реши да си измие косата.

Стоеше коленичила до ваната с глава под душа, когато чу да се звъни. Зави се с една хавлия и отиде да отвори. Беше Оливър. Виктория толкова се зарадва, че избухна в сълзи, а той влезе, затвори вратата и веднага я взе в обятията си, там, до стълбите и изтри лицето й с края на хавлията. След това двамата се качиха горе, той извади бутилка вино от джоба на якето си и наля две чаши. Седнаха край камината. Когато свършиха виното, тя отиде в спалнята да се облече и да среши дългите си руси коси, а Оливър седна на ръба на леглото и я гледаше. После я изведе на вечеря. Нямаше извинения, нито оправдания за двуседмичното му мълчание. Каза й, че е ходил в Бирмингам, и това бе всичко. На Виктория изобщо не й хрумна да го пита какво е правил там.

Постепенно това се оказа нещо нормално в тяхната връзка. Той идваше и си отиваше, влизаше и излизаше от живота й, непредсказуем, но и невероятно постоянен. Всеки път, когато се връщаше, тя не знаеше къде е бил. Може би в Ибиса, или може би беше срещнал някой, който има къща в Уелс. Той бе не само непредсказуем, но и странно потаен. Никога не говореше за работата си. Виктория дори не знаеше къде живее — казал й бе, че обитава приземен апартамент близо до Фулам Роуд. Той беше човек на настроението и на няколко пъти тя забеляза ужасяващи проблясвания на необуздан нрав, но всичко това й се струваше неизменна част от амплоато му на писател и истински творец. Освен това нещата имаха и друга страна. Той беше забавен, любвеобилен и тя се чувстваше чудесно в неговата компания. Все едно добър голям брат, който в същото време е и неустоимо привлекателен.

Когато не бяха заедно, Виктория си казваше, че той работи. Представяше си го пред пишещата машина, как съчинява и преписва, как изхвърля всичко, започва отначало и все не успява да постигне съвършенството, към което се стреми. Понякога той имаше малко пари, които харчеше за нея. Друг път нямаше и тогава Виктория пазаруваше и му готвеше в апартамента си, купуваше му бутилка вино и от малките пури, които той харесваше.

Имаше един лош период, когато Оливър все повече затъваше в блатото на унинието. Нищо не ставаше както трябва, нещата му не се продаваха, и тогава той се захвана с нощна работа в малко кафене, където трупаше мръсните чинии в автоматична миялна машина. После нещата взеха да се оправят, той продаде една пиеса на Индипендънт Телевижън, но продължи да мие чинии, за да припечелва за наема.

Виктория нямаше други приятели мъже и не й трябваха. Кой знае защо, тя никога не си представяше Оливър с други жени. Нямаше причини за ревност. Това, което получаваше от него, не беше много, но й стигаше.

За първи път чу за Жанет Арчър, когато Оливър й каза, че ще се жени.

Беше ранно лято и прозорците в апартамента й бяха отворени към уличката. Долу госпожа Тингли от номер 14 разсаждаше мушката в саксии, а човекът, който живееше две врати по-нататък, миеше колата си. Гълъби гукаха от покривите, а разлистените дървета притъпяваха далечния шум на колите. Двамата седяха до прозореца и Виктория шиеше копче на якето му. Копчето не се беше откъснало, но висеше и Виктория предложи да го зашие, преди да е паднало. Тя намери игла и конец, завърза възелче на конеца и вече беше прекарала иглата през изтърканото кадифе, когато Оливър рече:

— Какво ще кажеш, ако ти съобщя, че ще се женя?

Виктория заби иглата в палеца си. Болката бе краткотрайна, но мъчителна. Тя внимателно извади иглата и загледа растящата, набъбваща капчица кръв. Оливър каза:

— Изсмучи я бързо, че ще ми капне на якето. — И понеже тя не го направи, той я хвана за китката и пъхна палеца й в устата си. Очите им се срещнаха. Оливър каза:

— Не ме гледай така.

Виктория погледна палеца си. Той пулсираше сякаш някой го беше ударил с чук.

— Не мога да гледам по друг начин.

— Тогава кажи нещо. Не ме зяпай като луда.

— Не знам какво трябва да кажа.

— Можеш да ми пожелаеш щастие.

— Аз не знаех… че ти… аз не знаех, че ти си… — тя се опитваше дори в този ужасен момент да бъде разумна, вежлива и тактична.

Оливър обаче ненавиждаше подобни заобикалки и я прекъсна грубо:

— Искаш да кажеш, че не си подозирала, че има и друга жена? Ако искаш да знаеш, и това дори звучи като реплика от старомоден роман. Каквито чете майка ми.

— Коя е тя?

— Казва се Жанет Арчър. Двайсет и четири годишно, добре възпитано момиче, с хубав апартамент, хубава кола и хубава работа. Вече четири месеца сме заедно.

— Мислех, че живееш във Фулам.

— Понякога, но напоследък не.

— Обичаш ли я? — попита тя, защото трябваше да знае.

— Виктория, тя е бременна. Родителите й искат да се оженя за нея, за да може детето да има баща. Това за тях е много важно.

— Мислех, че не обръщаш внимание на родителите.

— Не, ако са като моите, неуспели и хленчещи. Но точно тези родители имат страшно много пари. На мен ми трябват пари. Трябват ми, за да си купя време за писане.

Тя усещаше, че ще заплаче. Пръстът я болеше. В очите й напираха сълзи и за да ги скрие, тя наведе глава и се опита да зашие копчето, само че сълзите й потекоха, плъзнаха се по бузите и закапаха на едри капки по кадифеното яке.

Той отрони:

— Не плачи. — Сложи ръка под брадичката й и вдигна мокрото й лице.

— Обичам те — продума Виктория.

Той се наведе и я целуна по бузата.

— Само че ти не чакаш дете.

Часовникът на камината я сепна, когато отмери със звънлив тон седем часа. Виктория го погледна невярващо, после погледна ръчния си часовник. Седем часа. Росини отдавна беше свършил, кафето на дъното на чашата беше леденостудено, навън още валеше, а след половин час трябваше да е на гости в Камдън Хил.

Връхлетя я обичайната паника за човек, който е изгубил представа за времето, и всички мисли за Оливър Добс временно се изпариха от главата й. Виктория скочи на крака. Тя отнесе забързано кафената чаша обратно в кухнята, пусна водата във ваната, отиде в стаята си, отвори гардероба и извади няколко тоалета, но нито един не й се видя подходящ. После затърси чорапи. Реши да повика такси. Сетне й хрумна да се обади на госпожа Феърбърн и да се извини, че има главоболие, но размисли, понеже семейство Феърбърн бяха приятели на майка й, бяха я поканили отдавна и Виктория не искаше да ги обиди. Тя влезе в изпълнената с пара баня, спря водата и сипа малко благовонно масло във ваната. Разнесе се ухание. Тя прибра дългата си коса в найлонова шапка, намаза лицето си с крем, после го попи с хартиена кърпичка. Топна се в парливата вода.

Петнайсет минути по-късно вече се обличаше. Черно копринено поло, отгоре — бродирана рокля. Черни чорапи, черни обувки с много високи токчета. Тя почерни гъстите си мигли, сложи си обици и се напръска с дезодорант.

Оставаше палтото. Дръпна завесите, отвори прозореца и се подаде навън, за да прецени времето. Беше много тъмно и все още ветровито, но дъждът изглежда бе спрял. Уличката долу беше тиха. Паветата лъщяха като рибни люспи, черни локви отразяваха светлината на старовремските улични лампи. Една кола зави под арката от шосето и пое бавно по уличката като дебнеща котка. Виктория се прибра, затвори прозореца и спусна завесите. Свали старото си кожено палто от закачалката на вратата, загърна се в лъскавите му гънки, провери за ключовете и портмонето, угаси камината и лампите и тръгна по стълбите.

Беше направила една крачка, когато се позвъни. „По дяволите“, викна тя. Сигурно госпожа Тингли идваше за мляко. На нея все й свършваше млякото. И ще иска да си поговорят. Виктория изтича по стълбите и отвори широко вратата.

Отсреща, под лампата, тъмнееше тайнствена кола. Голямо старо волво. От шофьора обаче нямаше и следа. Тя се позачуди и тъкмо се накани да огледа наоколо, когато от тъмните сенки до вратата безшумно излезе една фигура и Виктория едва не подскочи от уплаха. Мъжът изрече името й и тя се почувства тъй, сякаш се спуска ужасно бързо с асансьор от двайсетия етаж.

Вятърът отнасяше парче вестник по улицата. Тя чуваше биенето на собственото си сърце.

— Не бях сигурен, че още живееш тук.

Такива неща не се случват, помисли си тя. Не и на обикновените хора. Те стават само в книгите.

— Мислех си, че може би си се преместила. Дори бях сигурен, че си се преместила.

Тя поклати глава.

— Мина доста време — добави той.

Устата й беше пресъхнала.

— Да — отговори Виктория.

Оливър Добс. Потърси у него някаква промяна, но не забеляза нищо. Косата му беше същата, брадата, светлите очи, плътният му нежен глас. Дори носеше същите поизносени и небрежни дрехи, които подхождаха на високата му слаба фигура и изглеждаха дори елегантни.

— Ти май излизаш — каза той.

— Да. Закъснявам. Но… — Тя се дръпна от вратата. — Заповядай, влез на топло.

— Може ли?

— Да. Ала трябва да изляза — повтори тя, сякаш излизането беше спасителен изход от една възможно невъзможна ситуация. Виктория се обърна и тръгна пред него по стълбите. Той я последва, но после спря.

— Забравих си цигарите в колата.

Оливър излезе. Виктория зачака на средата на стълбите. След миг той се върна и затвори вратата след себе си. Тя влезе в стаята, светна лампата и застана с гръб към загасената камина.

Оливър огледа внимателно стаята, бледите стени, завесите на пролетни цветя, чамовия бюфет, който Виктория бе купила от един антикварен магазин и на който сама беше свалила боята, картините, книгите й.

Той се усмихна доволен.

— Нищо не си променила. Точно както си го спомням. Колко хубаво е да завариш нещо, което не се е променило. — Погледът му спря върху лицето й. — Мислех, че си заминала. Мислех, че си се омъжила и си се преместила. Бях сигурен, че някой непознат ще отвори вратата. А ти си тук. Истинско чудо.

Виктория усети, че нищо не може да каже. Загубих ума и дума, помисли си. Докато се съвземе, тя огледа стаята. Под библиотеката имаше шкафче с няколко бутилки.

— Ще пийнеш ли нещо?

— Да, ще съм ти много благодарен.

Тя остави чантата си и клекна до шкафа. Шери, половин бутилка вино и малко уиски. Тя извади уискито.

— Не е много.

— Достатъчно е. — Той взе бутилката. — Аз ще налея.

Оливър изчезна в кухнята. Разполагаше се в апартамента като у дома си, сякаш едва вчера си беше тръгнал. Чу се дрънчене на чаши, пускане на чешма.

— Ти искаш ли? — извика той.

— Не, благодаря.

Оливър се появи с питие в ръка.

— Къде е това парти, на което отиваш?

— В Камдън Хил. У едни близки на майка ми.

— До късно ли ще продължи?

— Не мисля.

— Ще се върнеш ли за вечеря?

Виктория едва не се засмя — Оливър Добс явно я канеше на вечеря в собствения й апартамент.

— Сигурно да.

— Тогава тръгвай, а аз ще те чакам тук. — Той забеляза изражението й и бързо добави: — Важно е. Трябва да говоря с теб. И то не набързо.

Звучеше зловещо, сякаш някой го преследваше — полицията или някой въоръжен с нож бандит.

— Не е нещо тревожно, нали?

— Не се безпокой! Нищо не се е случило. Имаш ли нещо за ядене? — делово попита той.

— Има супа. Бекон с яйца. Мога да направя салата. Или пък, ако искаш, можем да хапнем навън. Зад ъгъла има един гръцки ресторант, тъкмо го отвориха…

— Не. Не можем да излизаме. — Това прозвуча толкова категорично, че Виктория отново взе да се притеснява. — Не исках да ти казвам веднага, докато не разбера какво е положението при теб. Работата е, че в колата има още някой. Двама сме.

— Двама ли? — тя си представи някоя любовница, пиян приятел, дори куче.

В отговор Оливър остави чашата си и за пореден път слезе по стълбите. Отвори вратата и стъпките му прекосиха уличката. Виктория излезе на площадката и зачака той да се върне. Беше оставил вратата отворена и когато влезе отново, я затвори внимателно с крак, а в ръцете си носеше едно едро заспало момченце.

III
Петък

В края на този изтощителен ден, в седем и петнайсет вечерта, Джон Дънбийт най-накрая пристигна на сравнително спокойната Кадоган Плейс, мина по тясната алея между двата реда гъсто паркирани коли и успя да свре колата в една пролука недалеч от дома си. Угаси двигателя, изключи светлините и взе от задната седалка натъпканото си куфарче и шлифера. После слезе от колата и я заключи.

Когато свърши работният ден и започна всекидневното мъчително пътуване към дома, валеше истински порой, но сега, половин час по-късно, дъждът сякаш бе понамалял. Беше мрачно и все още ветровито, а небето, озарено от светлините на града, бе изпълнено със зловещи препускащи облаци. След десетте часа, прекарани в задушни помещения, нощният въздух миришеше свежо и ободрително. Докато вървеше бавно по тротоара с куфарчето, което току се удряше в крака му, Джон Дънбийт вдъхна един-два пъти бавно и дълбоко и се почувства освежен от студения вятър.

С ключовете в ръка той изкачи стълбите към входната врата — черна, с месингова дръжка и с пощенска кутия, които портиерът лъскаше всяка сутрин. Високата стара лондонска къща беше разделена на апартаменти, а от фоайето и стълбището, макар и чисти и застлани с килими, все лъхаше на застояло. Парното правеше цялата атмосфера още по-задушаваща и потискаща. Този мирис го посрещна и сега, както всяка вечер. Джон Дънбийт затвори вратата с хълбок, прибра пощата от преградката за писма и се запъти по стълбите.

Живееше на втория етаж в един апартамент, който бе сполучливо преправен от главните спални на някогашната къща. Апартаментът беше мебелиран. Един приятел на Джон му го беше намерил, когато той напусна Ню Йорк, за да дойде да работи в Лондон в Европейската дирекция на инвестиционната корпорация „Уорбърг“. Джон пристигна на „Хийтроу“ от летище „Кенеди“ и се настани в къщата. От шест месеца живееше тук и вече бе свикнал с апартамента. Не че се чувстваше като в свой дом, но беше свикнал. Най-обикновено жилище за сам човек.

Той влезе, светна лампите и забеляза на масата бележка от госпожа Робинс, жената, която портиерът му препоръча за чистачка. Джон я беше виждал само веднъж, в самото начало, когато й даде ключ и й каза какво иска от нея. Госпожа Робинс му даде да разбере, че няма нужда от наставления. Тя беше внушителна персона, с огромна шапка, надянала достойнството си като броня. В края на тази среща Джон осъзна, че всъщност не той я преценява, а тя — него. Изглежда обаче успя да издържи изпита и тя добросъвестно се зае и с неговия дом, освен със задълженията си към още един-двама привилегировани наематели. Оттогава не я беше виждал, но двамата общуваха помежду си с бележки и по този начин той й плащаше всяка седмица.

Джон остави куфарчето, метна шлифера си на стола, взе бележката на госпожа Робинс и заедно с останалата поща я отнесе във всекидневната. Тук всичко беше в бежово и кафяво, съвсем безлично. Чужди картини висяха на стената, чужди книги стояха по лавиците от двете страни на камината, но Джон нямаше желание да променя нищо.

Понякога, без особена причина, празнотата в личния му живот, нуждата от посрещане и любов го връхлитаха, строшавайки нарочните бариери, които с труд бе издигнал. В такива случаи Джон не можеше да спре нахлулите спомени. Как се връща у дома в бляскавото великолепие на нюйоркския апартамент, с бели подове и бели килими, и сред съвършенството, което Лиза бе успяла да постигне с усета си към цветовете, с нейната изтънченост и пълно безразличие към банковата сметка на съпруга си. И неизменно Лиза го очакваше — тези спомени бяха от началото на съвместния им живот — тъй прелестна, че дъхът му спираше, облечена в прозрачна рокля от Де ла Рента, ухаеща, неустоимо екзотична. Тя го целуваше и му поднасяше чаша мартини, щастлива, че отново са заедно.

Но през повечето време, както и тази вечер, той беше благодарен за тишината и спокойствието, за възможността да прочете пощата, да пийне и да се възстанови след работа. Той обиколи стаята и светна всички лампи. Включи електрическата камина, в която мигновено запламтяха чепати цепеници, имитация на истински огън. Спусна кафявите плюшени пердета, наля си уиски и после прочете бележката от госпожа Робинс.

Нейните съобщения бяха винаги сбити, със съкращения и приличаха на важни телеграми:

Пране липсва чифт чор. и 2 кърп.

Г-ца Мансел звъни, обадете се тази веч.

Прегледа останалата поща. Съобщение от банката, доклад от компанията, няколко покани, писмо от майка му. Той отдели тези неща за по-късно, седна на страничната облегалка на дивана, придърпа телефона и набра номера на Таня Мансел.

Тя вдигна почти веднага, задъхана както винаги, сякаш все бързаше нанякъде.

— Ало?

— Таня?

— Скъпи! Мислех, че няма да се обадиш.

— Извинявай, но тъкмо влизам и разбрах, че си ме търсила.

— Ооо, милият ми, сигурно си изнемощял. Слушай сега, изникна нещо непредвидено и няма да мога да дойда тая вечер. Трябва да замина. Мери Колвил се обади сутринта, организирали някакви танци, но едно от момичетата се разболяло и тя така се е притеснила, че нямаше как, трябваше да се съглася да ида. Опитах се да й откажа, обясних й за тази вечер, но тя те покани и ти да дойдеш утре, за уикенда.

Таня млъкна, не защото бе казала всичко, а за да си поеме въздух. Джон се усмихна. Пороят от думи, задъхаността й, обърканите обяснения, всичко това бе част от нейния чар, най-вероятно защото тя бе самата противоположност на бившата му съпруга. Таня вечно имаше нужда някой да я държи изкъсо и беше толкова занесена, че мисълта да контролира Джон въобще не се въртеше в красивата й празна главица.

Той погледна часовника си.

— Ако ще заминаваш извън града на вечеря, не си ли малко закъсняла вече?

— О, скъпи, да. Страшно закъснявам, но не това очаквах да чуя. Ти сигурно си страшно натъжен.

— Разбира се, че съм натъжен.

— А утре ще дойдеш ли при нас?

— Не мога, Таня. Днес ми казаха, че трябва да замина за Близкия Изток. Полетът ми е утре сутринта.

— Ох, не мога да го понеса. Колко ще останеш там?

— Само няколко дни. Най-много седмица. Зависи как ще тръгнат работите.

— Ще ми се обадиш ли като се върнеш?

— Разбира се.

— Обадих се на Имоджен Феърбърн и й се извиних, че няма да мога да дойда тази вечер. Тя прояви разбиране и каза, че ще се радва да види поне теб. О, скъпи, не е ли ужасно? Сърдиш ли се?

— Сърдя се — увери я нежно той.

— Но ме разбираш, нали?

— Напълно те разбирам. Благодари на Мери за поканата и й обясни защо не мога да дойда.

— Да, разбира се, ще й обясня и…

Друга отличителна черта на Таня бе, че не можеше да завърши телефонен разговор. Той я прекъсна твърдо:

— Слушай, Таня, имаш уговорка за тази вечер. Затваряй, събирай си багажа и тръгвай. Ако имаш късмет, ще пристигнеш при Колвил с не повече от два часа закъснение.

— О, скъпи, обожавам те.

— Ще ти се обадя.

— Добре. — Тя му прати целувки. — Чао. — После затвори.

Джон остави слушалката и се загледа в телефона. Чудеше се защо не беше разочарован, когато една блестяща и привлекателна дама го пренебрегва заради някаква по-интересна покана. Той размишлява известно време, после реши, че това всъщност е без значение. Обади се в ресторанта и отмени резервацията, която беше направил за тази вечер, допи питието си и отиде да вземе душ.

Тъкмо когато тръгваше за дома на Феърбърн, вицепрезидентът на фирмата му се обади по телефона. На път към дома със служебния кадилак му дошли няколко важни мисли относно предстоящото пътуване на Джон до Бахрейн.

Обсъждането, подреждането и записването им отне цели петнайсет минути, така че, когато Джон пристигна в къщата в Камдън Хил, беше закъснял с почти четиридесет и пет минути.

Празненството явно бе в разгара си. Улицата отвън бе задръстена с коли — минаха още пет нервни минути, докато намери къде да паркира — а иззад завесите на високите прозорци на първия етаж струеше светлина и се носеше несекващ шум от говор. Позвъни на вратата и тя се отвори почти веднага от човек (нает за случая?) с бяло сако.

— Добър вечер — каза той и упъти Джон по стълбите.

Обстановката беше приятна и позната: разкошно обзавеждане, дебели килими, ухание на екзотични цветя. Джон изкачи стълбите и шумът от гласовете забележимо се усили. През отворената врата, която водеше към салона, той забеляза безименното множество: едни пиеха, други пушеха, трети дъвчеха сандвичи, но никой не млъкваше. Една двойка седеше на най-горните стълби. Джон се усмихна и се извини, докато ги заобикаляше, а момичето каза:

— Излязохме малко на чист въздух. — Сякаш й стана неудобно, че са седнали там.

До отворената врата имаше маса, подредена като бар, обслужвана от друг нает сервитьор.

— Добър вечер, господине. Какво ще обичате?

— Уиски и сода, моля.

— Естествено с лед.

Джон се засмя. „Естествено“ значеше, че барманът е познал в него американеца. Той отвърна:

— Естествено. — И пое питието. — Как да намеря госпожа Феърбърн?

— Струва ми се, че просто трябва да я потърсите. Като игла в купа сено.

Джон се съгласи с него, отпи една вцепеняваща глътка уиски и се гмурна в тълпата.

Не беше чак толкова лошо. Почти веднага го познаха, поздравиха го, някакви хора го заговориха, предложиха му сандвич с пушена сьомга, пура, залагане за конните надбягвания.

— Напълно сигурно е утре в три и трийсет в Донкастър.

Едно момиче, което едва познаваше, дойде и го целуна, оставяйки вероятно червило по бузата му. Висок млад мъж с оплешивяваща глава на старец се приближи и каза:

— Вие сте Джон Дънбийт, нали? Казвам се Кръмъл. Познавах вашия предшественик. Какво ново във финансовия свят?

Той не бързаше с питието си, но един сервитьор се промъкна и му доля чашата, докато Джон гледаше в друга посока. Някой го настъпи. Някакъв младеж с военна вратовръзка изникна до него, повлякъл за ръката момиче. Тя изглеждаше седемнайсетгодишна, а косата й приличаше на цъфнало глухарче.

— Това момиче иска да се запознае с теб. Зяпаше те от оня край на стаята.

— О, Найджъл, ужасен си.

За щастие Джон забеляза домакинята. Той се извини и се промъкна с известно затруднение до нея.

— Имоджен!

— Джон! Скъпи!

Тя беше страхотно красива. Със сива коса, сини очи, кожата й, гладка като на младо момиче, държанието й — безсрамно предизвикателно.

Тя извърна милото си лице към него, явно в очакване, и той я целуна вежливо.

— Много изискано парти.

— Колко се радвам, че дойде. Жалко, че Таня е възпрепятствана. Тя ми се обади, трябвало да замине извън града. Ужасно неприятно. Толкова се надявах да ви видя двамата. Но нищо, ти дойде и това е важното. Говори ли с Реджи? Той няма търпение да започнете дълъг и скучен разговор за борсите.

Една двойка се завъртя наблизо, в очакване да се сбогуват.

— Не изчезвай — промърмори Имоджен и се обърна широко усмихната.

— Милички! Наистина ли трябва да тръгвате? Колко жалко. Беше истинско удоволствие да ви видя. Радвам се, че ви хареса… — Тя се върна при Джон. — Слушай, понеже Таня не дойде и си сам, има едно момиче, с което можеш да си поговориш. Тя е като картинка, така че няма нищо страшно, просто не познава много хора тук. Поканих я, защото майка й е една от най-добрите ми приятелки, но изглежда за нея тук е малко непривично. Бъди като ангел с нея.

Джон, чиято майка го бе обучавала на изискани маниери (Имоджен знаеше това, иначе не би се обърнала към него за помощ), отговори, че ще се радва да се запознаят, и попита къде е момичето.

Имоджен, която не беше висока, се изправи на пръсти и затърси с поглед.

— Ето там, в ъгъла. — Малката й ръка стисна китката му като менгеме.

— Аз ще те заведа и ще те представя. — И тя се запровира през задушната стая, без да пуска ръката му. Ще не ще, Джон я следваше и се чувстваше като огромен лайнер, теглен на буксир от влекач. Най-накрая се измъкнаха от тълпата и се озоваха в едно тихо ъгълче на стаята — отдалечено от вратата и бара, където имаше достатъчно място за стоене, за движение и дори за сядане.

— Виктория!

Тя седеше на страничната облегалка на един фотьойл и разговаряше с възрастен мъж, който явно отиваше на друго парти, понеже носеше смокинг и черна вратовръзка. Когато Имоджен я извика, Виктория се изправи, но дали това беше от учтивост към Имоджен, или за да се откъсне от събеседника си, не стана ясно.

— Виктория, надявам се, че не прекъсвам нещо твърде захласващо. Искам да се запознаеш с Джон, тъй като приятелката му не успя да дойде тази вечер и те моля да си много мила с него. — Джон, притеснен заради себе си и момичето, продължи да се усмихва вежливо. — Той е американец и е един от моите любимци…

С покашляне и почти незабележим жест на сбогуване възрастният мъж със смокинга се изправи и се отдалечи.

— Джон — тя продължаваше да стиска китката му. Може би кръвоснабдяването на ръката му вече бе спряло и пръстите му щяха да изкапят един по един. — Това е Виктория. Майка й е една от най-добрите ми приятелки и когато бяхме с Реги в Испания миналата година, гостувахме у тях. В Сотогранде. В най-разкошната къща, която можеш да си представиш. Е, вече имате много неща да си казвате.

Тя най-накрая пусна ръката му. Все едно го освобождаваха от белезници. Той каза:

— Здравей, Виктория.

— Здравей — отговори тя.

Имоджен се беше изказала неточно. Тя не беше хубава като картинка. Но имаше безукорно гладко лице, което му напомняше, с известна носталгия, за американските момичета от неговата младост. Косата й бе светла и мека, права и дълга, подстригана по очертанията на лицето. Очите й бяха сини, лицето — изящно, имаше дълга шия и тесни рамене. Притежаваше незабележителен нос със симпатични лунички и забележителна уста. Сладка, изразителна уста с трапчинка в едното ъгълче.

Това бе лице, каквото човек може да очаква да срещне навън, сред природата, на кормилото на някоя лодка или по някоя зашеметяваща ски писта, но не и на коктейл в Лондон.

— Имоджен Сотогранде ли спомена?

— Да.

— Откога живее майка ви там?

— От три години. Вие ходили ли сте в Сотогранде?

— Не, но имам приятели, които играят голф, и те са там при всяка възможност.

— Вторият ми баща играе голф всеки ден. Затова си избра да се засели там. Къщата им е точно до игрището. Излиза от градината си и може да играе направо на десета дупка. Много му е лесно.

— Вие играете ли голф?

— Не, но има и други спортове. Плуване. Тенис. Дори езда, стига да искаш.

— Вие какво правите?

— Аз там не излизам често, но ако изляза, предпочитам тениса.

— Майка ви идва ли си в Англия?

— Да. Два-три пъти годишно. Обикаля една след друга художествените галерии, гледа няколко пиеси, купува си дрехи и се връща в Испания.

Той се усмихна, тя също се усмихна. Настъпи кратка пауза. Темата за Сотогранде като че ли се изчерпа. Погледът й се стрелна над рамото му, после бързо, сякаш не желаеше да изглежда невежлива, отново се спря на лицето му. Той се зачуди дали тя очакваше някого.

— Познавате ли много хора тук? — попита Джон.

— Не. Май никого. Съжалявам, че приятелката ви не е могла да дойде.

— Както каза Имоджен, наложи й се да замине извън града.

— Да. — Тя се наведе и загреба шепа ядки от чинийката, поставена върху ниската масичка. Започна да ги хруска една по една.

— Имоджен май спомена, че сте американец.

— Да, мисля, че спомена.

— Не говорите като американец.

— А как?

— Акцентът ви е нещо средно между английски и американски. Като на Алистър Кук.

Той беше поразен.

— Имате остър слух. Майка ми е американка, а баща ми англичанин. Всъщност, шотландец.

— Значи сте британец.

— Имам двойно гражданство. Роден съм в Щатите.

— Къде?

— В Колорадо.

— Майка ви по това време на ски курорт ли е била или родителите ви живеят там?

— Там живеят. Имат ранчо в югозападно Колорадо.

— Не мога да си представя къде е това.

— На север от Ню Мексико. На запад от Скалистите планини. На изток от Сан Хуан.

— Май ще ми трябва атлас. Но иначе звучи величествено.

— Наистина е величествено.

— Сигурно сте се научили да яздите, преди да проходите.

— Почти.

— Мога да си представя — каза тя и у него се появи странното усещане, че тя наистина може да си представи. — Кога напуснахте Колорадо?

— На единайсет години ме изпратиха в училище на изток. После дойдох тук и учих в Уелингтън, понеже баща ми е учил там. След това следвах в Кеймбридж.

— Значи наистина принадлежите към два народа. Какво стана, след като завършихте Кеймбридж?

— Върнах се за известно време в Ню Йорк, а сега отново съм в Лондон. Тук съм от лятото.

— За американска фирма ли работите?

— За една инвестиционна банка.

— Ходите ли в Колорадо?

— Да, щом се открие възможност. Само че скоро не съм си ходил, понеже напоследък съм доста зает.

— Харесва ли ви Лондон?

— Да, много. — Изражението й бе замислено. Той се усмихна. — Защо? На вас не ви ли харесва?

— Харесва ми, защото го познавам много добре. Наистина не мога да си представя да живея другаде.

Кой знае защо настъпи нова пауза. Погледът й отново се премести, този път към златния часовник върху нежната й китка. За пръв път му се случваше хубаво момиче да поглежда часовника си, докато разговаря с нея. Замалко да се ядоса, но вместо това му стана забавно, макар че шегата бе за негова сметка.

— Чакате ли някого? — попита Джон.

— Не.

Какво сдържано момиче — спокойно, вежливо, но затворено в себе си. Джон се зачуди дали винаги е такава, или общуването им е затруднено от невъзможните условия за разговор в подобна обстановка. Беше му задала няколко дружелюбни въпроса, колкото да поддържа разговора, но той се съмняваше, че е изслушала и половината от вежливите му отговори. Разменяха си баналности, без да си казват нищо един за друг. Може би тя желаеше да е така. Дори не можеше да прецени дали е напълно безразлична или само стеснителна. Тя отново заоглежда претъпканата стая, сякаш отчаяно търсеше начин да се измъкне, и той се зачуди защо въобще беше дошла на това парти. Внезапно разгневен, Джон реши да захвърли всички формалности и да я попита, но тя го изпревари и без заобикалки заяви, че трябва да си тръгва.

— Става късно, а сякаш цяла вечност съм тук. — Веднага осъзна, че това не е комплимент за него, и добави. — О, съжалявам, нямах предвид това. Нямах предвид вас, а това парти. Беше ми… беше ми много приятно, че се запознахме, но не бива да закъснявам.

Джон не отговори. Тя се усмихна мило и обнадеждаващо.

— Трябва да се прибирам у дома.

— Къде е „у дома“?

— На „Пендълтън“.

— И аз живея наблизо. Кадоган Плейс.

— Наистина ли? — в гласа й се прокраднаха тягостни нотки. — Там е толкова спокойно, нали?

— Да. Много е спокойно.

Тя крадешком остави чашата и метна чантата си на рамо.

— Ами, тогава довиждане…

Но в този момент, обхванат от непривичен спонтанен гняв, той си каза, че няма никакво намерение да търпи подобно отношение. И без това уискито му беше свършило, Таня я нямаше, партито бе изгубило всякакъв смисъл за него. Утрешният дълъг полет за Бахрейн не излизаше от главата му. Трябваше да си събере багажа, да прегледа документите, да остави бележка на госпожа Робинс.

— И аз тръгвам — каза той.

— Но вие тъкмо дойдохте.

Той допи питието си и остави празната чаша.

— Ще ви закарам.

— Няма нужда.

— Знам, че няма, но бих могъл.

— Ще взема такси.

— Защо ще вземате такси, когато сме в една посока.

— Наистина няма нужда…

Скучният спор го отегчи.

— Не се тревожете. Аз също не бива да закъснявам. Трябва да хващам самолет рано сутринта.

— За Америка ли?

— Не. За Близкия Изток.

— Какво ще правите там?

Той я хвана под лакътя, за да стигнат по-бързо до вратата.

— Ще преговарям — отвърна й.

Имоджен се разкъсваше между учудването, че той тъй бързо се сближи с дъщерята на най-добрата й приятелка и от недоволството, че е стоял толкова кратко време на празненството й.

— Но, Джон, скъпи, ти едва пристигна!

— Партито е великолепно, ала утре рано имам полет за Близкия Изток и…

— Но утре е събота. Не е ли жестоко да ти се налага да пътуваш в събота. Ала сигурно така живеят бъдещите милионери. Все пак бих искала да поостанеш още малко.

— И аз бих искал, но наистина трябва да тръгвам.

— Беше много мило от твоя страна, че дойде. Говори ли с Реги? Май не си, но аз ще му обясня какво е положението и щом се върнеш, задължително ела на вечеря. Довиждане, Виктория. Бог да те пази. Ще пиша на майка ти, че изглеждаш приказно.

На стълбището той попита:

— Имате ли палто?

— Да, долу е.

Слязоха долу. На един стол в преддверието имаше купчина палта. Виктория изрови демодираното си кожено палто, доста поизносено и най-вероятно наследено. Джон й помогна да го облече. Мъжът с колосания костюм им отвори вратата, те излязоха във ветровития мрак и тръгнаха по тротоара към колата.

Докато чакаха на светофара на Чърч стрийт, Джон усети, че е гладен. На обяд беше изял само един сандвич. Часовникът на таблото показваше почти девет. Светна зелено, те потеглиха и се включиха в потока, който се носеше на изток към Кенсингтън Гор.

Нямаше да е лошо да вечеря някъде. Погледна момичето до себе си. Нейната затвореност, нейната вглъбеност бяха предизвикателство. Те го заинтригуваха и, без всякакво разумно обяснение, той откри, че желае да ги прекърши и да разбере какво се крие зад това сдържано лице. Сякаш се бе изправил пред висока стена с надпис „Влизането забранено“, зад която се простираха вълшебни градини и примамливи сенчести алеи. Той погледна профила й, очертан на фона на светлините, брадичката й, сгушена в дебелата кожена яка на палтото, и си помисли: „Защо пък не?“.

— Искате ли да вечеряме някъде? — попита той.

— О! — Тя се извърна към него. — Колко мило.

— Аз съм гладен, така че ако искате, заповядайте и вие…

— Много сте любезен, но ако нямате нищо против, аз наистина трябва да се прибирам. Ще хапна вкъщи. Трябва да съм за вечеря вкъщи.

За втори път тя употреби думата „вкъщи“, която подсказваше присъствие на близки роднини, и това го смути. Зачуди се кой ли я чака. Сестра, любовник или съпруг. Напълно възможно…

— Добре. Помислих си, че ако сте свободна…

— Много мило, наистина, но не мога.

Настана дълга тишина, прекъсвана единствено от нейните указания как най-лесно да стигне до улица „Пендълтън“. Когато дойдоха до арката, преди уличката, тя каза:

— Можете да ме оставите тук. Ще повървя до дома.

Но сега той се заинати. Щом не иска да вечеря с него, поне ще я закара до вратата й. Той взе острия завой под арката и продължи бавно по уличката между гаражите, боядисаните входни врати и саксиите, в които скоро щяха да разцъфнат пролетни цветя. Дъждът беше спрял, но паветата бяха още мокри и блестяха на светлините от уличните лампи като някоя селска улица.

— Кой номер? — попита той:

— На самия край. Няма да можете да обърнете. Ще трябва да дадете на заден ход.

— Няма страшно.

— Ето тук.

Вътре светеше. Светлината идваше от прозорците на горния етаж и от малкото прозорче на синята входна врата. Виктория погледна тревожно нагоре, сякаш очакваше прозорецът да се отвори и да чуе някаква лоша вест.

Нищо такова не се случи. Тя слезе от колата, Джон също, но не защото искаше да го поканят, а защото беше педантично възпитан и добрите маниери го задължаваха не просто да стовари момичето на прага й, но да й помогне с ключа, да отвори вратата й, да се увери в безопасността и сигурността й.

Тя вече беше извадила ключа и отворила вратата. Явно нямаше търпение да се прибере по-бързо.

— Много ви благодаря, че ме докарахте. Все пак нямаше защо да се притеснявате…

Тя млъкна. От горния етаж се чу яростният рев на малко дете. Двамата замръзнаха по местата си. Спогледаха се. Момичето изглеждаше също толкова удивено, колкото и Джон. Писъците продължиха с нарастваща сила и настървение. Той очакваше някакво обяснение, но напразно. На силната светлина от стълбището лицето й изглеждаше много бледо.

— Лека нощ — каза тя малко изнервено.

Това беше покана да си тръгва. Върви по дяволите, помисли си той.

— Лека нощ, Виктория.

— Приятно прекарване в Бахрейн.

По дяволите Бахрейн.

— Благодаря.

— И аз благодаря, че ме докарахте.

Синята врата хлопна пред лицето му. Светлината угасна. Той вдигна поглед към прозорците, притаили загадката зад спуснатите завеси. Всичко да върви по дяволите, помисли си той.

Качи се в колата, засили на заден ход по уличката и излезе на шосето, като едва не закачи стената на арката. Спря за миг-два и положи усилия да си върне доброто настроение.

Дете. Чие дете? Сигурно нейното. Нямаше причина тя да няма дете. Това, че изглеждаше като момиченце, не значеше, че не трябва да има съпруг или любовник. Момиче с дете.

Трябва да разкажа на Таня. Ще си умре от смях. Като не можа да дойдеш на партито, аз отидох сам и се запознах с едно момиче, което бързаше да се прибере при детето си.

Раздразнението му утихна, а също и гладът, и той се почувства потиснат. Реши да пропусне вечерята, да се прибере в апартамента си и да си направи сандвич. Колата потегли, а заедно с нея потеглиха и мислите му, напред към следващия ден, към ранното ставане, пътуването до „Хийтроу“ и дългия полет до Бахрейн.

IV
Петък

Оливър седеше на дивана и държеше детето изправено на коленете си. Когато Виктория изкачи стълбите, първото нещо, което видя, беше тила на Оливър и кръглото, зачервено от плач лице на сина му. Учудено от внезапното й появяване, бебето спря да реве, но след миг, като видя, че е непознат човек, отново се разплака.

Оливър го друсаше, ала усилията му бяха напразни. Виктория остави чантата си, застана пред тях и разкопча палтото си.

— Откога е буден?

— От десетина минути. — Детето ревеше яростно и Оливър трябваше да повиши глас, за да го надвика.

— Какво му е?

— Сигурно е гладен. — Той се изправи заедно с детето. Момченцето беше облечено с дънкови панталони и измачкан бял пуловер. Косата му беше червеникаворуса, а къдриците на тила — мокри и заплетени. Единствената информация, която Виктория бе успяла да измъкне от Оливър, преди да тръгне за партито, бе, че детето е неговият син, и трябваше да се задоволи само с това. Когато ги остави, детето беше дълбоко заспало на дивана, а Оливър се наливаше кротко с уиски.

Но сега… Тя се огледа с нарастващо безпокойство. Не разбираше нищо от деца. Почти никога не беше държала дете. Какво ядат? Какво искат, когато плачат тъй сърцераздирателно?

— Как се казва? — попита тя.

— Том. — Оливър отново започна да го подрусва. Опита се да го извърти в ръцете си. — Хей, Том. Кажи здравей на Виктория.

Том хвърли още един поглед към Виктория и с пълен глас им даде да разберат какво мисли за нея. Тя свали палтото си и го остави на стола.

— На колко години е?

— На две.

— Щом е гладен, да го нахраним.

— Права си.

От Оливър не можеше да се очаква помощ. Виктория го остави и отиде в кухнята, за да потърси подходяща храна. Загледа се в подредените в шкафа подправки: бирена мая, брашно, горчица, леща, бульон на кубчета.

Какво прави той тук, в апартамента й, в живота й след тригодишно мълчание? Какво прави с това дете? Къде е майка му?

Мармалад, захар, овесени ядки. Едно пакетче, което майка й донесе при последното си идване в Лондон, за да прави някакви специални сладки.

— Ще яде ли овесена каша? — извика тя.

Оливър не отговори, тъй като виковете на сина му заглушиха думите й. Виктория отиде до вратата и повтори въпроса.

— Да, сигурно. Предполагам, че яде всичко.

Почти вбесена, тя се върна в кухнята, сложи едно канче с вода на печката, сипа малко овесени ядки и приготви купа, лъжица и кана с мляко. Водата завря, тя намали котлона и се върна в стаята, за да установи, че Оливър я беше завладял — стаята не беше вече нейна. Навсякъде беше Оливър — неговите вещи, празната му чаша, угарките от цигарите, детето му. Якето на момченцето лежеше на пода, възглавниците от дивана се търкаляха смачкани, въздухът ечеше от терзанията и недоволството на детето.

Тя не можеше повече да търпи.

— Хайде! — каза Виктория и хвана Томас здраво в ръцете си. По бузите му се стичаха сълзи. — Гледай да не загори кашата — обърна се тя към Оливър, отнесе Томас в банята и го остави на пода. Стисна зъби, за да се подготви за гледката на подгизнали пелени, разкопча панталонките му и откри, че той въобще няма пелени и освен това беше съвсем сух. Разбира се, там, където не живеят деца, няма и гърне, но Виктория успя да надхитри Томас и да го убеди да използва тоалетната. Кой знае защо това дребно постижение спря сълзите му.

— Какво добро момче — каза тя, той я погледна, все още мокър от плач и я обезоръжи с неочакваната си усмивка. След малко напипа гъбата за баня и започна да я дъвче, но Виктория беше толкова благодарна, задето бе престанал да плаче, че го остави на мира. Закопча панталонките му, изми лицето и ръцете му, после го заведе обратно в кухнята.

— Използва тоалетната — каза тя на Оливър. Той си беше налял още едно уиски и бутилката беше вече празна. Държеше чашата в една ръка, дървената лъжица в другата и бъркаше кашата.

— Изглежда ми готова — каза той.

Наистина беше готова. Виктория сипа малко в купата, заля я с мляко, седна на масата с Том на колене и започна да го храни. След първата хапка тя бързо грабна една хавлия и я върза на врата му. След миг купичката беше празна и Томас явно чакаше допълнително.

Оливър се дръпна от печката.

— Излизам за малко.

Виктория се изплаши. Тя подозираше, че ако той излезе, никога вече няма да се върне и ще й остави детето.

— Не излизай.

— Защо?

— Не можеш да ме оставиш сама с него. Той не ме познава.

— Не познава и мен, но ми изглежда доволен. Тъпче се до пръсване.

Оливър се опря с длани на масата, наведе се и целуна Виктория. Бяха минали три години, откакто я целуна за последен път, но усещането беше обезпокоително познато. Премаля й и усети слабост в стомаха. О, не, помисли си Виктория, с детето върху коленете си.

— Само за пет минути. Ще купя цигари и бутилка вино.

— Ще се върнеш ли?

— Колко си подозрителна. Ще се върна. Няма тъй лесно да се отървеш от мен.

Той се бави петнайсет минути. Когато се върна, стаята отново беше подредена, възглавниците оправени, палтата прибрани, пепелниците изпразнени. Виктория стоеше пред кухненската мивка по престилка и миеше марули.

— Къде е Томас?

Тя не се обърна.

— Сложих го в леглото. Не плаче. Мисля, че пак ще заспи.

Макар да стоеше с гръб към него, Оливър долови непреклонността й. Остави торбите, приближи се и я обърна с лице към себе си.

— Сърдиш ли се?

— Не. Просто съм предпазлива.

— Ще ти обясня всичко.

— Трябва. — Тя се обърна към мивката с марулите.

— Няма да обяснявам, ако не слушаш като хората. Остави това и ела да седнем.

— Мислех, че си гладен. Става късно.

— Няма значение. Имаме всичкото време на света. Хайде, ела да седнем.

Беше донесъл вино и още една бутилка уиски. Докато Виктория развързваше престилката и я закачаше, той намери лед и наля две питиета. Когато влезе след нея в стаята, тя вече седеше на ниското столче с гръб към огъня. Не му се усмихна. Той й подаде чашата, вдигна своята и предложи тост:

— За помирението.

— Добре. — Помирението й се струваше нещо сравнително безобидно. Чашата изстудяваше пръстите й. Тя отпи една глътка и се почувства по-добре. По-способна да понесе онова, което щеше да чуе.

Оливър седна на ръба на дивана с лице към нея. На коленете на дънките му имаше артистични кръпки, а велурените му ботуши бяха овехтели и изцапани. Виктория се зачуди за какво ли харчи парите от значителните си успехи. Може би за уиски. Или пък си беше купил къща в някой по-изискан район на Лондон, не като Фулам, където живееше преди. Спомни си голямото волво, паркирано отвън. Забеляза златния часовник върху дългата му слаба китка.

— Трябва да поговорим — отново каза той.

— Ти говори!

— Мислех, че си се омъжила.

— Вече го каза веднъж. Когато отворих вратата.

— Но не си.

— Не.

— Защо?

— Не съм срещнала никой, за когото да искам да се омъжа. Или пък не съм срещнала никой, който да иска да се ожени за мен.

— Рисуваш ли още?

— Не. След първата година се отказах. Не съм достатъчно добра. Имам малко талант, но не е достатъчен. Няма нищо по-обезсърчаващо от малкото талант.

— Тогава с какво се занимаваш сега?

— Работя. В магазин за дрехи в Бийчам Плейс.

— Не изглежда особено вълнуващо.

Тя сви рамене.

— На мен ми е добре. — Уж щяха да говорят за него, а не за нея. — Оливър…

Той не желаеше никакви въпроси, може би защото не беше решил какви ще са отговорите.

— Как беше партито? — побърза да я прекъсне Оливър.

Явно отклоняваше въпроса й. Тя го погледна — очите му я следяха с бдителна невинност. Какво ли значение има, помисли си тя. Както каза той, имаме всичкото време на света. Рано или късно, ще се наложи да изплюе камъчето.

— Както обикновено. Много хора, много пиене. Всеки говори и никой не казва нищо — отговори Виктория.

— Кой те докара?

Тя се учуди, че това го интересува, но после си спомни, че Оливър винаги се е интересувал от хората, независимо дали ги познава и дали ги харесва. В автобусите той подслушваше чуждите разговори. Заговаряше непознати по баровете и келнерите в ресторантите. Складираше всичко в обширното хранилище на паметта си, там случките отлежаваха и по-късно се появяваха в някое от писанията му като късче диалог или някой епизод.

— Един американец — каза тя.

Той веднага се заинтригува.

— Какъв американец?

— Просто американец.

— На средна възраст, плешив, окичен с фотоапарати? Сериозен? Прям? Хайде, сигурно си забелязала.

Разбира се, Виктория беше забелязала. Той беше висок, не колкото Оливър, но по-як, с широки рамене и плосък корем. Като го гледаше, имаше чувството, че в свободното си време играе скуош до побъркване или пък тича из парка в ранните часове по маратонки и анцуг. Спомни си тъмните му очи и почти черната коса. Къдрава, твърда коса, която ако не се подстригва редовно, не може да се среши. Неговата беше майсторски подстригана вероятно при господин Тръмпър или в някой друг първокласен лондонски фризьорски салон и покриваше красивата му глава като гладка козинка.

Тя си спомни мъжествените черти, тена, прекрасните бели зъби. Защо всички американци имат толкова хубави зъби?

— Въобще не беше такъв — рече Виктория.

— Как се казва?

— Джон. Джон някой си. Госпожа Феърбърн не я бива много по представянето.

— Искаш да кажеш, че той самият не ти каза? Значи не е бил истински американец. Американците винаги осведомяват кои са и с какво се занимават, преди още да си решил дали искаш да се запознаеш с тях или не. — Здрасти — продължи той с чудесен нюйоркски акцент. — Джон Хакенбакер, от „Консолидейтид Алуминиъм“. Радвам се, че се запознахме.

Виктория се усмихна, но после се засрами, сякаш трябваше да защити младия мъж, който я докара до дома й с лъскавата си алфа ромео.

— Въобще не беше такъв. Утре заминава за Бахрейн — добави тя, като че ли това беше точка в полза на американеца.

— А, от петролния бизнес.

Тя се умори от закачките му.

— Оливър, нямам представа.

— Изглежда не сте общували много. За какво си говорихте? — Нещо му дойде наум и той се засмя. — Зная, говорили сте си за мен.

— Със сигурност не съм говорила за теб. Но ми се струва крайно време ти да заговориш за себе си. И за Томас.

— Какво за Томас?

— Оливър, не се измъквай!

Той се засмя на яда й.

— Не съм много мил, нали. Ти направо се пръскаш от любопитство. Е, добре. Откраднах го.

Виктория не си беше представяла такова нещо. Тя пое дълбоко дъх. Когато първият шок премина, вече се бе успокоила достатъчно, за да попита:

— От кого го открадна?

— От госпожа Арчър. Майката на Жанет. Бившата ми тъща. Ти сигурно не знаеш, но Жанет загина при самолетна катастрофа в Югославия малко след като се роди Том. Оттогава го гледат нейните родители.

— Ти беше ли го виждал преди?

— Не, никога. Днес го видях за първи път.

— И какво се случи?

Оливър беше изпил питието си. Той стана и отиде в кухнята да си налее още. Чу се звън на бутилка, тракане на лед, пускане и спиране на чешма. Оливър се върна и седна, облегна се на меките възглавници на дивана и протегна дългите си крака.

— Бях в Бристол цяла седмица. Ще поставят моя пиеса в театър „Форчън“. В момента репетират, но имах работа с продуцента, трябваше да преработя някои неща в трето действие. На връщане за Лондон тая сутрин размишлявах за пиесата. Не обръщах внимание на пътя, но изведнъж забелязах, че съм на шосе А-30 и видях табелата за Удбридж — там живеят семейство Арчър. Помислих си — защо пък не? Ще се отбия да им се обадя. Просто така. Нещо ми щукна. Ръката на съдбата подаде грубата си лапа.

— Срещна ли се с госпожа Арчър?

— Не. Тя беше в Лондон да купува чаршафи или кой знае какво. Но там имаше едно хубавичко момиче, Хелга, на което не му трябваше много убеждаване, за да ме покани на обяд.

— Тя знаеше ли, че си баща на Том?

— Не.

— И после?

— Покани ме в кухнята и се качи да доведе Том. Обядвахме. Хубава, здравословна храна. Всичко беше хубаво и здравословно, толкова чисто, все едно стерилизирано. Цялата къща е един огромен стерилизатор. Няма куче, няма котка и нито една свястна книга за четене. Столовете изглеждат, сякаш никой не седи на тях. Градината е пълна с противни цветни лехи, досущ като в гробище, а пътечките са все едно чертани с линийка. Забравих да спомена чудовищната пустота.

— Но това е домът на Том.

— Този дом ме задуши. Той задуши и него. Видях една книжка с картинки, надписана: „На Томас Арчър. От баба“. Това, казвам ти, ме довърши. Той не е Томас Арчър, той е Томас Добс. И когато момичето отиде да донесе гадната му количка, за да го изведе на разходка, аз го взех, изнесох го от къщата, качих го в колата и изчезнахме.

— Той нямаше ли нищо против?

— Не. Дори му беше приятно. Спряхме на едно място и прекарахме следобеда в някаква градинка. Поигра си на люлките и в пясъка, поговори си с някакво куче. После заваля, купих му бисквити, качихме се в колата и се върнахме в Лондон. Закарах го до апартамента ми.

— Къде е апартаментът ти?

— Още си е на същото място. Във Фулам. Знам, че никога не си идвала там, но това е работна бърлога, не е място за живеене. Приземен етаж, като пещера. Уж имам уговорка с една жена, която живее на първия стаж, да идва да чисти веднъж седмично, но си е все същото. Както и да е, заведох Том, той кротко заспа на леглото ми и тогава се обадих на Арчърови.

Каза го съвсем небрежно. Оливър никога не беше страдал от малодушие, но на Виктория й премаля.

— Оливър!

— Защо да не се обадя. Нали си е мое дете.

— Тя сигурно се е побъркала от притеснение.

— Аз си казах името на момичето. Госпожа Арчър знаеше, че съм бил аз.

— Но…

— Знаеш ли, говориш като майката на Жанет. Сякаш имам само зли намерения. Сякаш ще направя нещо на детето, все едно ще му пръсна черепа в стената.

— Въобще не си мисля такива работи. Просто я съжалявам.

— Недей.

— Тя ще си го иска.

— Разбира се, че си го иска, но аз й казах, че за известно време ще го задържа при себе си.

— Можеш ли? Имам предвид по законен начин. Тя няма ли да се обърне към полицията, адвокати, върховен съд?

— Заплаши ме. Искове, съдебни опеки, за десет минути ми наду главата с какви ли не работи. Но нищо не може да стори. Нито тя, нито някой друг. Той ми е дете. Аз съм му баща. Не съм нито престъпник, нито негоден да се грижа за него.

— Там е цялата работа. Ти не можеш да се грижиш за него.

— От мен се иска единствено да осигуря на Том дом с всички удобства и средства за отглеждането му.

— В сутерен във Фулам?

Последва дълга пауза, докато Оливър умишлено бавно гасеше цигарата си.

— Затова — каза той накрая — съм дошъл при теб.

Значи така. Картите бяха свалени. Значи за това беше дошъл при нея.

— Поне си откровен.

— Винаги съм бил откровен — каза Оливър възмутено.

— И искаш аз да се грижа за Том?

— Можем заедно да се грижим за него. Не искаш да го закарам в оня мухлясал апартамент, нали?

— Не мога да се грижа за него.

— Защо?

— Защото ходя на работа. А и тук няма място за дете.

— Пък и какво ще кажат съседите? — иронично подхвърли Оливър.

— Съседите нямат нищо общо.

— Можеш да им кажеш, че съм твой братовчед от Австралия и че Том е малкото ми аборигенче.

— Оливър, престани да се майтапиш. Това не е шега работа. Ти си откраднал сина си. Не мога да се начудя само защо не реве от страх и мъка. Госпожа Арчър явно е разстроена, всеки момент ще дойде полицията, а ти само измисляш някакви, според мен, неуместни шегички.

Лицето му помръкна.

— Ако така мислиш, вземам детето и си тръгвам.

— Оливър, не е там работата. Трябва да бъдеш разумен.

— Добре, Виктория, ще бъда разумен. Виж, това е най-разумният израз на лицето ми. — Тя дори не се усмихна. — Хайде де, не се сърди. Нямаше да дойда, ако знаех, че ще се разсърдиш.

— Не зная защо въобще дойде.

— Защото реших, че ти си тази, която ще ми помогне. Помислих си за теб, поколебах се дали да не ти се обадя по телефона, но си представих някой непознат — или още по-лошо — някой твърдоглав съпруг да вдига телефона. Какво щях да кажа тогава? Обажда се Оливър Добс, известният писател драматург. Имам едно дете, за което искам жена ви да се погрижи. Тогава щеше да стане една!

— Какво щеше да правиш, ако не бях тук?

— Не знам. Щях да измисля нещо. Но нямаше да върна Томас на Арчър.

— Май ще се наложи. Ти не си в състояние да се грижиш за него…

Оливър я прекъсна, сякаш не го интересуваше какво му говори.

— Слушай, имам план. Както казах, Арчърови нямат на какво да се опрат, но съществува възможността да се опитат да ми създадат неприятности. Мисля, че трябва да се махнем от Лондон. Да заминем за известно време. В Бристол започват представленията на пиесата ми, но аз съм направил каквото мога. Премиерата е в понеделник, след това всичко е в ръцете на критиците и публиката. Хайде да заминем. Ти, аз и Том. Да се махнем. Ще идем в Уелс, или на север в Шотландия или пък в Корнуол. Ще посрещнем настъпването на пролетта. Ще…

Виктория го гледаше и не можеше да повярва. Тя беше слисана, оскърбена, възмутена. Нима той си мислеше, нима наистина си мислеше, че й е останало толкова малко гордост? Не беше ли разбрал колко много я е наранил? Преди три години Оливър Добс излезе от живота й, разби го и я остави да се оправя както може. А сега решил, че отново му е нужна, за да се грижи за детето му. И ето го, крои планове, мъчи се да я прелъсти с думи и смята, че е просто въпрос на време да сломи съпротивата й.

— … Няма туристи, пътищата са пусти. Няма да има нужда дори да се регистрираме в хотелите, толкова ще са закъсали, че с радост ще ни приемат…

Той продължаваше да говори. Поведе Виктория към сини морета и поляни с жълти нарциси, към безметежно бягство и виещи се селски пътища. Тя го слушаше, смаяна от увереността му. Беше си взел сина. Искаше за известно време да го задържи. Имаше нужда от някой, който да се грижи за него. Кой? Виктория. Елементарно като проста математическа формула.

Най-накрая той млъкна. Лицето му грееше от ентусиазъм, сякаш не можеше да си представи никаква пречка пред този великолепен план.

— И какво те накара да се сетиш точно за мен? — попита Виктория, та дано най-сетне го узнае.

— Може би защото ти си каквато си.

— Имаш предвид глупава, нали?

— Не, не глупава.

— Не злопаметна тогава.

— Ти не можеш да бъдеш злопаметна. Не знаеш как. Освен това ни беше хубаво заедно. Никак не беше лошо. И се зарадва, като ме видя. Иначе нямаше да ме пуснеш да вляза.

— Оливър, не всички рани се виждат.

— Какво значи това?

— Ами аз те обичах. Ти го знаеше.

— Само че аз — напомни й той старателно — не обичах никого. И ти го знаеше.

— Освен себе си, нали?

— Може би. И това, което се опитвах да правя.

— Не искам отново да ме нараняват. Няма да позволя.

— Изглеждаш твърдо решена — усмихна се той.

— Няма да дойда с теб.

Той не отговори, но очите му, светли и немигащи, не се спускаха от лицето й. Навън вятърът заблъска по прозорците. Чу се как някой пали кола. Женски глас се провикна. Може би за някакво парти. От далечината достигаше приглушеното бучене на хиляди автомобили.

— Не можеш да прекараш остатъка от живота си, като внимаваш да не те наранят. Ако постъпваш така, просто обръщаш гръб на всяка възможна връзка.

— Имах предвид, че не искам ти да ме нараниш. Много те бива за това.

— Това ли е единствената причина да не дойдеш с нас?

— Мисля, че е достатъчна, но освен нея има и други неща. По-практични съображения. Например, имам си работа…

— Да продаваш дрехи на смахнати жени. Обади се, измисли някакво извинение. Кажи, че баба ти е починала. Кажи, че изведнъж си се сдобила с дете… то си е почти вярно! Напусни. Аз сега съм богат. Ще се грижа за теб.

— Това си го казвал и преди. Доста отдавна. Но не го изпълни.

— Каква забележителна памет.

— Някои неща не се забравят.

Часовникът от камината удари единайсет. Виктория стана, остави празната чаша до часовника и в този миг забеляза собственото си отражение да я гледа от огледалото на стената.

— Страхуваш се, така ли? — попита той.

— Да.

— От мен или от себе си?

— И от двамата. — Тя се дръпна от огледалото. — Хайде да хапнем нещо.

Беше почти полунощ, когато привършиха с приготвената набързо вечеря, и Виктория се почувства тъй уморена, че нямаше дори сили да събере празните чаши и чинии, за да ги измие. Оливър си наля останалото вино и посегна за следващата цигара, явно готов да стои до зори, но Виктория дръпна стола си назад и стана.

— Аз си лягам! — обяви тя.

Той я изгледа леко учуден.

— Много невъзпитано от твоя страна.

— Дори и да е невъзпитано, нищо не мога да сторя. Ако не си легна, ще заспя права.

— А от мен какво се иска?

— Нищо не се иска.

— Питам те — започна той търпеливо, сякаш тя се държеше твърде неразумно — дали не трябва да се върна във Фулам? Или да спя в колата? Или искаш да събудя Томас, да замина с него и никога вече да не стъпя на прага ти? Само кажи.

— Не можеш да вземеш Томас. Той спи.

— Тогава ще се върна във Фулам и ще го оставя тук при теб.

— О, не! Ако се събуди през нощта и се уплаши?

— В такъв случай оставам тук. — Той доби израз на човек, готов да остане независимо на каква цена. — Къде предпочиташ да спя? На дивана? Върху скрина? На пода пред вратата на спалнята ти като старо куче или верен роб?

Виктория не му обърна внимание.

— Има една кушетка в малката стаичка. Тя иначе е пълна с куфари и дрехи на майка ми, но леглото там е по-дълго от дивана. Ей сега ще го оправя…

Тя го остави с цигарата, чашата с вино и мръсните чинии. В мъничката стая намери възглавница и одеяла. Свали кутиите и купа дрехи от дивана и го застла с чисти чаршафи. Стаята миришеше на застояло и на нафталин (сигурно от коженото палто на майка й) и Виктория отвори широко прозореца. Студеният и влажен въздух, който нахлу от мрака, раздвижи завесите.

Откъм кухнята долетя тракане, сякаш Оливър беше решил да събере мръсните чинии и да ги измие. Виктория се учуди, тъй като домакинстването не му бе присъщо, но все пак се трогна и както беше уморена, реши да иде да му помогне. Но тогава сигурно щяха да почнат да си приказват. А ако се разприказваха, Оливър щеше отново да я заубеждава да замине с тях. Ето защо Виктория го остави да прави каквото иска и се прибра в спалнята си. На нощната масичка светеше лампа. В единия край на двойното легло Томас спеше, отметнал едната си ръка и пъхнал палеца на другата в устата си. Виктория го беше съблякла по потник и панталонки и беше сгънала дрехите му на стола, а малките обувки и чорапи лежаха на пода. Виктория се наведе и вдигна детето от леглото. Беше тежичък, топъл и мек. Тя го занесе до банята и успя да го придума да се изпишка. Той тъй и не се събуди напълно. Главата му се клатушкаше, а пръстът му не излезе от устата. Виктория го върна в леглото, той въздъхна доволно и отново се унесе. Дано не се събудеше през нощта.

После се изправи и се заслуша. Оливър май беше решил, че се е занимавал достатъчно с чиниите и се бе върнал във всекидневната, където започна да говори по телефона. Само Оливър можеше да звъни посред нощ. Виктория се съблече и среса, нахлузи си нощницата и полека се настани в другия край на леглото. Том не помръдна. Тя легна по гръб и се загледа в тавана, после затвори очи и зачака съня. Но сънят не идваше. В съзнанието й нахлуха образи, спомени с Оливър, някаква трепетна възбуда, която я ядоса, понеже това бе последното нещо на света, което би желала да изпита. Накрая, отчаяна, тя отново отвори очи и взе книга с намерението да се успокои и да се приспи.

Оливър остави телефона, но включи телевизора. Повечето от програмите обаче бяха свършили и той явно реши да си ляга. Чу го да се движи насам-натам и да гаси лампите. Чу го да влиза в банята. Тя остави книгата. Стъпките му прекосиха малкото коридорче и спряха пред вратата й. Дръжката се завъртя. Вратата се отвори. Високата му фигура се появи на прага на фона на светлината.

— Не спиш ли? — попита той.

— Още не — отвърна Виктория.

Говореха тихо, за да не събудят детето. Оливър остави вратата отворена, влезе и седна на ръба на леглото.

— На кого се обади? — попита тя.

— На един приятел. Не е нещо важно.

— Застлала съм ти леглото.

— Знам. Видях. — Дори не понечи да си тръгне.

— Какво ще правиш с Томас? — попита тя.

— Утре ще реша — усмихна се Оливър. — Какво четеш?

Той посочи книгата. Виктория я вдигна, за да види корицата.

— Тя е от онези книги, които човек редовно препрочита всяка година. Разгръщам я и сякаш се срещам със стар приятел.

Оливър прочете заглавието на глас:

— „Годините на орела“.

— Чел ли си я?

— Може би.

— Авторът се казва Роди Дънбийт. Разправя се за детството му в Шотландия между двете войни. Нещо като автобиография. Той и братята му израсли в едно красиво имение, Бенхойл.

Оливър сложи ръка върху нейната. Дланта му беше топла, пръстите силни, милувката нежна.

— Намира се някъде в Съдърланд. Имат си собствено езерце, обградено с планини. Той имал един сокол, който идвал и се хранел от устата му…

Пръстите му започнаха да се движат по голата й ръка, докосването му притискаше плътта, сякаш правеше масаж, за да върне към живот парализиран от години крайник.

— … И една питомна патица, и кучето Берти, което обичало да яде ябълки.

— Аз също обичам да ям ябълки — каза Оливър.

Той отмести дълъг кичур коса от шията й и го положи върху възглавницата. Тя чуваше силното ускорено биене на сърцето си. От допира на пръстите му кожата й беше настръхнала. Тя продължи да говори отчаяно, опитвайки се да овладее тази опасна възбуда чрез гласа си.

— Имало един водопад, където ходели на пикник. Едно поточе се спускало към морето, а по хълмовете обикаляли стада елени. Водопадът бил душата на Бенхойл…

Оливър се наведе, целуна я по устата и милостиво спря потока от думи. Тя знаеше, че той и без това не слуша. Отметна одеялата, с които се бе завила, пъхна ръце под гърба й, устните му се отделиха от нейните, погалиха бузата й и се свряха в топлата падинка на шията й.

— Оливър — тя изрече името му, но не се чу звук.

Неговото заминаване я беше вледенило, ала сега тежестта и топлината на тялото му я стоплиха, размразявайки твърдостта й, пробуждайки отдавна забравени инстинкти. О, не, помисли тя, опря ръце на раменете му и се опита да го отблъсне, но той бе хиляди пъти по-силен от нея и нейната немощна съпротива изглеждаше жалка, безсмислена, все едно да се мъчиш да събориш огромно дърво.

— Оливър! Не! — може би дори не го изрече на глас. Той продължаваше с нежните си милувки и не след дълго ръцете й, сякаш по своя воля, се плъзнаха от раменете му и прегърнаха гърба му. Оливър миришеше приятно, на дрехи, сушени на слънце. Тя усети тънкия плат на ризата му, гръдния му кош, твърдите мускули под кожата. Чу го да казва:

— Вече спря да се преструваш.

У нея заговори последната капчица разум.

— Оливър, Томас… — промълви тя. Усети, че на него му е забавно. Невидимият му смях. Той се отдръпна и се изправи, надвесен над нея.

— Това лесно може да се уреди.

Наведе се и я взе на ръце, тъй леко, сякаш вдигаше сина си. Тя се почувства безтегловна, замаяна, когато стените на спалнята се завъртяха и изчезнаха и той я пренесе през отворената врата, през осветеното коридорче в проветривия мрак на малката стаичка. Все още миришеше на нафталин, леглото, на което я остави, беше твърдо и тясно, завесите се полюшваха от лекия вятър, ленената възглавница хладнееше под врата й.

— Нямах намерение това да се случи — рече тя, загледана в неясните сенки на лицето му.

— А аз имах — отговори Оливър и тя разбра, че трябва да се разсърди, но беше твърде късно, защото и на нея вече й се искаше то да се случи.

Много по-късно — тя знаеше, че е много по-късно, защото чу часовника във всекидневната да удря два със звънливите си камбанки — Оливър се изправи на един лакът и се наведе над Виктория, за да си намери якето и да извади цигарите и запалката от джоба. Пламъчето освети за миг малката стаичка, след това отново настъпи мрак, в който нежно просветваше само огънчето на цигарата.

Виктория лежеше в извивката на ръката му, положила глава върху голото му рамо.

— Искаш ли да правим планове?

— Какви планове?

— Ами за това къде ще ходим. Ти, аз и Томас.

— И аз ли идвам с вас?

— Да.

— А казала ли съм, че ще дойда?

— Да.

Той се засмя и я целуна.

— Не искам отново да ме нараниш.

— Не се бой. Няма от какво да се страхуваш. Това ще бъде една ваканция, едно бягство. С много смях. С много любов.

Виктория не отговори. Нямаше какво да каже, а мислите й бяха тъй объркани, че нямаше и за какво да мисли. Само знаеше, че за първи път, откакто той си беше отишъл, тя отново се чувстваше сигурна и спокойна. И че утре или вдругиден ще замине с Оливър. За пореден път се обвързваше. За добро или за лошо. Може би този път щеше да се получи. Може би Оливър се бе променил. Всичко ще е по-различно. И ако той толкова държеше на Томас, може би щеше да държи и на други по-трайни неща. Както това да обичаш една жена и да останеш с нея завинаги. Но каквото и да се случеше, жребият бе хвърлен. За нея нямаше път назад.

Виктория въздъхна дълбоко, но въздишката й беше от объркване, а не от тревога.

— Къде ще отидем? — попита тя.

— Където искаш. Има ли пепелник в тая нещастна стаичка?

Виктория се протегна, напипа пепелника на нощната масичка и му го подаде.

— Как се казваше онова място, за което бърбореше, докато усърдно се съпротивляваше на любовните си пориви? Онова в книгата „Годините на орела“?

— Бенхойл.

— Искаш ли да идем там?

— Не можем.

— Защо?

— Това не е хотел. Не познаваме хората, които живеят там.

— Познаваме ги, миличка.

— Какво искаш да кажеш?

— Познавам Роди Дънбийт. Срещнахме се преди две години. Седяхме един до друг на една от онези тъпи вечери по случай връчването на телевизионните награди. Бяха го поканили заради последната му книга, а мен, за да ми дадат някаква дребна статуетка за сценария, който написах за Севиля. Както и да е, беше пълно със загубени актриси и хищни издатели, и ние двамата бяхме благодарни, че сме заедно. В края на вечерта вече бяхме приятели за цял живот и той ме покани да го посетя в Бенхойл, когато ми дойде вдъхновението. Досега не съм ходил, но ако ти искаш, няма причина да не отидем.

— Наистина ли?

— Разбира се.

— Сигурен ли си, че това не е едно от нещата, които хората казват в края на приятно прекарана вечер и после забравят, или дори съжаляват, че са ги изрекли до края на живота си?

— Сигурен съм. Той беше искрен. Дори ми даде визитната си картичка, малко старомодно. Мога да намеря телефона и да му се обадя.

— Той ще си спомни ли кой си?

— Разбира се. Ще му кажа, че заедно с жена ми и сина ми ще му погостуваме няколко дни.

— Не сме ли много хора? Пък и не съм ти жена.

— Тогава ще му кажа любовницата и сина ми. Страшно ще му хареса. Той е малко грубоват в шегите си. Ще ти допадне. Много е дебел и става особено вежлив, когато се напие. Поне на оная вечеря се държа така. Пияният Роди Дънбийт е десет пъти по-очарователен от повечето мъже, когато са трезви.

— Доста време ще ни отнеме, докато стигнем до Съдърланд.

— Ще пътуваме на етапи. Имаме много време. — Той угаси цигарата си и пак се наведе през Виктория, този път да остави пепелника на пода. Тя се усмихна в тъмното.

— Знаеш ли, не ми се ходи никъде другаде, освен в Бенхойл.

— При това — с мен!

— И с Томас.

— Заминаваш за Бенхойл с мен и с Томас.

— Не се сещам за нищо по-прекрасно.

Оливър нежно сложи ръка на корема й. Бавно, той я плъзна по тялото й и спря върху гърдите й.

— Аз се сещам — каза той.

V
Неделя

Студът дойде в средата на февруари. По Коледа беше слънчево, на Нова година времето беше меко и тихо и зимните седмици отминаваха една след друга с леки превалявания и заскрежаване, но само толкова. „Имаме късмет“, казваха хората, които не разбираха, но овчарите и фермерите от планините мислеха другояче. Те поглеждаха небето, душеха вятъра и знаеха, че най-лошото тепърва предстои. Зимата не бързаше. Просто изчакваше.

Истинските мразове започнаха в началото на месеца. Заваля лапавица, която бързо го обърна на сняг, а после дойдоха и виелиците. „Направо от Урал“, каза Роди Дънбийт, когато прорязващият вятър зави над морето. То стана сиво и сърдито, мрачно като мокър гранит, и разпенени вълни заляха пясъчния бряг край Крийгън, осейвайки крайбрежната ивица с полусмлени отпадъци: стари рибарски кутии, окъсани мрежи, заплетени върви, пластмасови бутилки, автомобилни гуми, безформени обувки.

Планините бяха забулени в бяло, а върховете им чезнеха в мрачното облачно небе. От откритите поля навяваше сняг, трупаше се на стръмни преспи и задръстваше тесните пътища. Овцете, сгушени в гъстите си руна, издържаха на студа, но кравите търсеха заслон до стените от незидани камъни, а фермерите два пъти дневно им караха фураж.

Свикнали да очакват жестоки зими, местните хора приемаха всички изпитания със стоическо търпение. По-малките стопанства и по-отдалечените къщи бяха напълно откъснати от света, но те бяха в безопасност зад дебелите стени с купищата торф за горене и запасите от овесено брашно за храна и фураж. Животът продължаваше. Червената пощенска кола обикаляше всекидневно долчинките. Яки селянки с гумени ботуши, навлечени с по три жилетки, сновяха по дворовете, хранеха кокошките и простираха пране на ледения вятър.

Днес беше неделя.

Господ е Пастир мой,

от нищо не ще се нуждая:

Той ме настанява на злачни пасбища…

Църквата беше леко отоплена, но течението — направо мъчително. Присъстващите, които заради времето бяха едва шепа хора, извисиха глас в последния химн от сутрешната служба, ала усилията им бяха почти заглушени от беснеещия навън вятър.

Джок Дънбийт, седнал сам на скамейката, държеше псалтира с ръкавици, но не гледаше в него, тъй като беше пял този псалм цял живот и знаеше думите наизуст, пък и поради недоглеждане беше забравил очилата си.

Елън му се беше скарала.

— Трябва наистина да си луд, ако мислиш, че ще стигнеш до църквата. Пътищата са затрупани. Защо не идеш до Дейви и не го помолиш да те закара?

— Дейви си има достатъчно работа.

— Тогава седни до огъня и слушай службата по радиото. Това няма ли поне веднъж да свърши работа?

Само че той беше инат и тя най-накрая въздъхна, вдигна очи към небето и се отказа да го придумва.

— Само не обвинявай мен, ако загинеш в някоя пряспа по пътя.

Тази мисъл явно я развълнува. Злополуките бяха солта на живота за Елън и случеше ли се нещо, тя винаги беше първата, която казваше: „Аз те предупреждавах“. Ядосан и в бързината да се измъкне, той си забрави очилата, а после се заинати и не се върна да ги вземе. Неговата решимост обаче победи и закотвил на първа скорост стария ланд ровър той успя да се спусне благополучно четири мили по склона на долчинката и да стигне до църквата. Въпреки че му беше студено и почти не виждаше без очила, бе щастлив, че е успял.

През целия си живот, освен когато го възпрепятстваха болест, война или някое друго дело божие, той ходеше на църква в неделя сутринта. Като дете, защото го задължаваха, като войник, защото изпитваше нужда, като възрастен, защото беше бенхойлски земевладелец и беше важно да е там, за да поддържа установената традиция и да дава добър пример. А сега, на стари години, идваше за утеха и успокоение. Старата църква, богослужението, мелодиите на псалмите бяха едно от малкото неща в живота му, които останаха непроменени. Може би дори единственото непроменено нещо в края на дните му.

Тъй благостта и милостта Ти да ме

придружават през всички дни на живота ми,

и аз ще пребъдвам в дома

Господен много дни.

Той затвори псалтира, сведе глава, за да приеме благословията, взе ръкавиците и вълнената си шапка от съседната седалка, закопча палтото си, загърна се с шала и тръгна по пътеката към изхода.

— Добро утро, сър.

В църквата цареше приятелска атмосфера. Хората разговаряха с нормален тон, нямаше го оня набожен шепот все едно някой бере душа в съседната стая.

— Ужасно време. Добро утро, полковник Дънбийт, как са пътищата към вас? Бива си те, Джок, щом си дошъл на църква в такъв ден. — Последните думи бяха на свещеника, който го застигна. Джок се обърна. Свещеникът, отец Кристи, беше добре сложен мъж с рамене на ръгбист, но Джок все пак стърчеше над него с половин глава.

— Мислех си, че тази сутрин посещението ще е слабо. Радвам се, че дойдох.

— Аз пък си помислих, че в Бенхойл сте съвсем откъснати от света.

— Нямаме телефон. Сигурно някъде се е скъсала жица. Но успях да дойда с ланд ровъра.

— Голям студ е. Заповядай у нас да пийнем по чаша шери, преди да потеглиш обратно!

Свещеникът го гледаше с добри очи. Беше благ човек, а и съпругата му беше приятна и гостоприемна жена. Джок си представи всекидневната в дома на свещеника — стола, който ще му поднесат край буйния огън, въздухът, ухаещ на печено агнешко. У семейство Кристи беше винаги уютно. Той си помисли за тъмното и сладко, сгряващо шери, за разтоварващото присъствие на госпожа Кристи и за миг се изкуши. Но после каза:

— Не. Мисля, че е по-добре да тръгвам, преди да се е развалило времето. Елън ще ме чака. Пък и не ми се ще полицаят да ме намери пиян и замръзнал в някоя пряспа.

— Да, прав си. — Благото лице на свещеника и веселото му държане успяваха да скрият загрижеността му. Тази сутрин той се учуди като видя Джок да седи сам на скамейката. Кой знае защо, повечето хора бяха насядали на задните редове и полковникът, изолиран като някой заточеник, стърчеше отпред като болен крайник.

Изглеждаше остарял. За първи път отец Кристи го виждаше така състарен. Слаб и висок, дрехите стояха като закачени на мършавото му тяло, пръстите на ръцете му бяха подути и зачервени от студа. Яката на ризата му беше охлабена около врата, движенията му бяха някак колебливи, само прехвърляше псалтира от ръка в ръка и бавно извади едната лира, която беше седмичната му лепта за църковната хазна.

Джок Дънбийт от Бенхойл. Колко годишен беше? Шейсет и осем, шейсет и девет? Не е стар за днешно време. Нито пък за тукашните места, където мъжете спокойно стигаха здрави и прави до осемдесет, копаеха в градините, гледаха някоя и друга кокошка и редовно се отбиваха в селската кръчма да обърнат по чашка преди лягане. Миналият септември обаче Джок прекара лек инфаркт и оттогава някак западна. Но с какво можеше да помогне човек? Ако беше някой от селяните, отец Кристи щеше да намине към тях, да занесе от кифличките на жена си, дори да предложи да нацепи дърва. Ала Джок не беше селски човек. Той беше подполковник Джон Ратбоун Дънбийт, бивш офицер от шотландския полк, собственик на Бенхойл и мирови съдия. Той беше горд, но не и беден. Стар и самотен, но не и беден. Дори напротив — високоуважаван земевладелец с голяма къща и ферма, притежател на около дванайсет хиляди акра планински земи, повече от хиляда овце, обработваема земя, ловно и рибно стопанство. При всяко положение завидна собственост. И ако огромната къща беше грохнала и запусната, а ризата на полковника с протрита яка, то не беше от беднотия. Жената на Джок беше починала, той нямаше деца, а старата Елън Тарбат, икономката на Джок и брат му Роди, не успяваше да смогне с всичко.

И в един момент, пред очите на всички, старецът изведнъж се беше предал.

Отец Кристи се замисли какво да каже, за да продължи разговора. „Как е семейството?“ обикновено вършеше работа в подобни случаи, но не и сега, тъй като Джок нямаше семейство. Само Роди. Какво пък, помисли си свещеникът, все пак е по-добре отколкото нищо.

— Какво е състоянието на брат ти?

— Питаш, сякаш е консервирана риба — шеговито отговори Джок. — Предполагам, че е добре. Не се виждаме много често. Всеки за себе си, нали знаеш. Роди в неговата къща, аз в моята. — Той се покашля. — Само обядът в неделя. Обядваме заедно в неделя. За компания.

Отец Кристи се зачуди за какво ли разговарят помежду си. Никога не беше виждал двама толкова различни братя: единият тъй затворен, другият тъй общителен. Роди беше творец, писател, сладкодумец. Книгите, на които беше автор, някои преди повече от двайсет години, все още се печатаха и изданията им с меки корици можеха да се намерят по щандовете за книги на гарите и по рафтовете на най-невероятни селски магазини. „Истинска класика, пишеше по задните корици под снимката на Роди отпреди трийсет години. Полъх на свеж въздух. Роди Дънбийт познава своята Шотландия и ни я представя с творческо проникновение на страниците на тази книга.“

Роди не идваше на църква, освен на Коледа, Великден или за нечие погребение, но дали това се дължеше на убежденията му или на вродената му леност, свещеникът не знаеше. Роди не се появяваше често и в селото. Джес Гътри, жената на овчаря, му пазаруваше.

— Как е господин Роди, Джес? — питаше обикновено магазинерът, докато пъхаше двете бутилки „Дюарс“ в кашончето с покупки, а Джес извръщаше поглед от бутилките и отговаряше:

— Ами, не е зле — което можеше да значи всичко.

— Роди работи ли над нещо? — попита отец Кристи.

— Спомена ми за някаква статия за „Скотиш Фийлд“. Но какво точно… — Джок прекара неуверено ръка по главата си и приглади изтънялата си сива коса. — Той не говори много за работата си.

Всеки по-колеблив човек би се обезсърчил от подобен отговор, но не и отец Кристи. Той се поинтересува за третия брат Дънбийт.

— Имате ли новини от Чарли?

— Получих едно писмо за Коледа. Двамата със Сюзън били на ски. В Аспен. Това е в Колорадо, нали знаеш — добави той учтиво, сякаш отец Кристи можеше и да не знае.

— Джон с тях ли е бил?

Настана кратка пауза. Джок изправи глава. Светлите му, насълзени от студа очи се спряха в някаква далечна неопределена точка зад гърба на свещеника.

— Джон не работи вече в Ню Йорк. Прехвърлили са го в лондонския клон на банката. Сега работи там. Вече повече от шест месеца.

— Това е чудесно.

Църквата беше вече почти празна. Двамата тръгнаха един до друг по пътеката към главния вход.

— Да. Добре е за Джон. Едно стъпало по-нагоре. Умно момче. Докато се усетим и ще стане президент. На банката имам предвид, не на Съединените щати…

Отец Кристи обаче не се остави да го отклонят с тази безобидна шега.

— Нямах това предвид. Исках да кажа, че сега, като живее в Лондон, няма да му е трудно да дойде до Съндърланд и да поостане някой друг ден при вас с Роди.

Джок спря и се обърна. Присви очи. Целият настръхна като зъл стар орел.

Отец Кристи се изненада от този пронизващ поглед.

— Просто ми дойде на ум. Струва ми се, че имаш нужда от младежка компания. — И от някой, който да те наглежда, помисли си той, но не го каза. — Май минаха десет години, откакто Джон не е идвал.

— Да. Десет години. — Те отново тръгнаха бавно. — Беше на осемнайсет години. — Старецът сякаш спореше със себе си. Свещеникът изчака тактично и беше награден за търпението си. — Писах му оня ден. Предложих му да дойде през лятото. Яребиците никога не са го привличали, но мога да го заведа на риболов.

— Сигурен съм, че няма нужда от такава примамка, за да дойде.

— Още не ми е отговорил.

— Дай му време. Той е зает човек.

— Да. Само че напоследък не съм много сигурен колко време ми е останало. — Джок се усмихна с подкупващата си усмивка, която макар и рядко сгряваше студените черти на лицето му. — Но това се отнася за всички ни. Вие, отче, най-добре го знаете.

Те излязоха от църквата, вятърът подхвана полите на свещеника и изду черните му одежди. Той изпрати с поглед Джок Дънбийт, който се качи с мъка в стария ланд ровър и пое несигурното си пътуване към дома. Без да иска, свещеникът въздъхна притеснено. Беше опитал. Но с какво може да се помогне на човек в залеза на дните му?

Не беше валяло повече и Джок се зарадва. Той мина през смълчаното безлюдно селце, прекоси моста и зави край табелата, която сочеше към Бенхойл и Лох Мюи. Пътят беше тесен, с едно платно и места за разминаване, отбелязани с черно-бели колове, но сега нямаше никакво движение. Дори и в такова време неделята тегнеше мрачно над природата. Обсаден от ледения въздух, прегърбен над кормилото, завит до ушите с шал, нахлупил вълнената си шапка, Джок Дънбийт остави колата да следва сама пътя, като верен кон, по коловозите в снега.

Той се замисли за думите на свещеника. Имаше право добрият човек. Мъчеше се да не покаже, че е загрижен. Но беше прав.

Имаш нужда от младежка компания.

Джок си спомни Бенхойл навремето, когато той, неговите приятели и приятелите на братята му пълнеха къщата. Спомни си коридора, в който не можеха да се разминат от гумени ботуши и рибарски кошници, чая на поляната под белите брези, а през август — огрените от слънце пурпурни хълмове, отекващи от изстрелите на ловните пушки. Спомни си баловете на ловното дружество в Инвърнес, момичетата, които се спускаха по стълбите в дълги красиви рокли, спомни си и стария микробус, който докарваше гостите от гаричката в Крийгън до Бенхойл.

Но тези дни, както и всичко останало, бяха си отишли. Беше отминала и младостта на братята. Роди тъй и не се ожени, Чарли си намери жена, истинска красавица, само че американка, и отиде да живее с нея в Щатите, където се залови с животновъдство в ранчото на тъста си в югозападно Колорадо. Джок също се ожени, но той и Люси нямаха деца, макар че силно го желаеха. Двамата бяха толкова щастливи заедно, че тази жестока шега на съдбата не успя да помрачи щастието им. Ала когато Люси почина преди пет години, той осъзна, че до този миг не бе познавал истинската самота.

Имаш нужда от младежка компания.

Странно беше, че свещеникът заговори за Джон няколко дни, след като Джок му беше писал. Сякаш е знаел за писмото. Като малък Джон идваше редовно в Бенхойл заедно с родителите си, а като поотрасна — само с баща си. Той беше кротко, сериозно момче, твърде умно за възрастта си, с всестранна любознателност, която намираше израз в неспирен порой от въпроси. Но дори тогава, Роди му беше любимият чичо и двамата излизаха заедно, за да търсят миди, да гледат птиците или в тихите летни вечери да хвърлят въдиците си в дълбоките тъмни вирове на реката. Едно наистина приятно и добро момче, но Джок тъй и не успя да се сближи с него. Основната причина за това бе, че Джон не споделяше неизменната страст на Джок към лова. Джон най-безгрижно улавяше и умъртвяваше рибите и съвсем скоро стана опитен рибар, но отказваше да ходи с пушка по горите. Ако някога все пак издебнеше елен, най-смъртоносното оръжие, което носеше, беше фотоапаратът.

Затова на Джок не му беше лесно да напише писмото си. Джон не беше идвал в Бенхойл от десет години и тази пропаст във времето бе оставила зееща празнина, която за Джок бе невъзможно да преодолее с думи. Не че не харесваше момчето, побърза да се увери той. Спомняше си Джон Дънбийт на осемнайсет години — улегнал, сдържан младеж със смущаващо зрели възгледи и разбирания. Джок уважаваше вижданията му, но смяташе студенината и вежливата му самоувереност за обезпокоителни. След това загубиха връзка. Междувременно се случиха толкова неща. Люси почина, заредиха се самотни години. Чарли, разбира се, пишеше писма и им съобщаваше новините. Джон отишъл да учи в Кеймбридж, играел скуош и тенис в отбора на университета, завършил икономика. Върнал се в Ню Йорк и започнал работа в инвестиционната корпорация Уорбърг; постигнал го изцяло благодарение на собствените си качества, без каквато и да е помощ от влиятелните си връзки в Америка. Известно време учил в Харвард, после неизбежно се оженил. Чарли беше твърде дискретен баща, за да се впусне в подробности около този злополучен брак, но постепенно, четейки между редовете на братовите си писма, Джок разбра, че нещата при младата двойка не вървят. Ето защо, макар и да се натъжи, той не се учуди, когато пристигнаха новините, че бракът се е разтрогнал, че започнало дело за развод. Единственото хубаво нещо бе, че нямаха деца.

След като разводът, макар и мъчително, приключи, кариерата на Джон, явно неповлияна от злощастията в личния му живот, продължи да се развива към все по-големи висоти. Назначението в Лондон беше последното от поредицата повишения. Банковото дело беше нещо, от което Джок Дънбийт си нямаше ни най-малка представа, и това беше още една причина, поради която се чувстваше толкова отдалечен от американския си племенник.

Скъпи Джон,

Баща ти ми писа, че си се върнал в Англия и работиш в Лондон.

Нямаше да е толкова трудно, ако знаеше, че имат нещо общо с младежа. Някакъв общ интерес, който да му подскаже как да започне.

Ако намериш свободно време, може би ще решиш да наминеш към Бенхойл и да прекараш няколко дни с нас.

Никога не е бил добър писмописец и съчиняването на писмото му отне почти половин ден, като крайният резултат съвсем не го задоволи. Но все пак го подписа, написа адреса на плика и го залепи. Колко по-лесно щеше да е, помисли си той, ако Джон поне малко се интересуваше от лов на яребици.

Изпаднал в подобни размисли, той почти стигна до дома си. Тесният, заснежен коловоз зави и цялото езеро Лох Мюи се ширна пред погледа му — сиво като стомана под надвисналото небе. В дома на Дейви Гътри светеше, а в края на езерото се намираше и Бенхойл, закътано зад боровата горичка, черна като мастило на фона на заснежените хълмове.

Построена от сив камък, дълга и ниска, с кулички и фронтони, къщата беше обърната на юг към обширната полегата ливада и езерото. Твърде огромна, усойна и неотопляема, запусната, постоянно нуждаеща се от ремонт, тя все пак беше неговият дом и единственото място, където искаше да живее.

Десет минути по-късно той пристигна. Изкачи хълма, мина през портите, изтрака по решетъчното мостче и навлезе в късия тунел от диви рододендрони. Пред къщата алеята се вливаше в широка, покрита с чакъл дъга, в чийто край се издигаше пищна каменна арка, която водеше към някогашните конюшни. Там сега живееше братът на Джок, Роди. Оттатък арката следваше просторен павиран двор, в дъното му бяха гаражите, първоначално построени за карети и дилижанси, а сега приютили стария даймлер на Джок и зеления Ем Джи, в който Роди се напъхваше, когато му щукнеше да предприеме някое пътуване във външния свят.

Денят беше толкова мрачен, че гаражът тънеше в непрогледна тъмнина. Джок Дънбийт паркира ланд ровъра до другите два автомобила, вдигна ръчната спирачка и угаси двигателя. Взе сгънатите неделни вестници от седалката до себе си и слезе от колата. Дебел сняг покриваше паветата. В стаята на Роди светеше. Внимателно, за да не се подхлъзне и да не падне, Джок прекоси двора до входната врата на брат си и влезе.

Макар че често го наричаха апартамент, домът на Роди представляваше двуетажна постройка, приспособена за живеене от бившите конюшни в края на войната, когато Роди се върна да живее в Бенхойл. Обхванат от ентусиазъм, Роди лично ръководи ремонта. Спалните и баните бяха на долния етаж, кухнята и всекидневната — горе, а достъпът до тези стаи ставаше чрез вътрешна тикова стълба, като тези на корабите.

Джок се спря до стълбата и извика:

— Роди!

Над главата му се чу скърцане от стъпки. След миг едрото тяло на брат му се появи на вратата и той надникна през парапета.

— А, ти ли си? — рече Роди, сякаш можеше да е някой друг.

— Донесох вестниците.

— Качвай се. Ама че ужасен ден.

Джок се изкачи по стълбите и се озова във всекидневната, където Роди прекарваше времето си. Стаята беше прекрасна — просторна и светла, таванът следваше формата на покрива, а едната стена бе заета от грамаден прозорец. Оттам се откриваше гледка към езерото и планините, която при хубаво време направо спираше дъха. Тази сутрин обаче гледката смразяваше душата. Сняг и понесени от вятъра сиви, запенени вълни, а хълмовете отсреща — потънали в мрак.

Това беше стая на мъж, но все пак подредена с вкус и дори уютна: пълна с книги, затрупана с различни предмети, които, макар и не особено ценни, радваха окото. Дърворезба над камината, гърне на сини и бели шарки с пампасови треви, висящи хартиени рибки, вероятно японски. Дъските на пода бяха рендосани, лакирани и тук-там застлани с черги. Имаше един диван и няколко стари фотьойла, които от годините се бяха вдлъбнали приканващо. В камината, която навремето специално изградиха и която се оказа най-скъпа от всичко, няколко брезови цепеници пращяха върху купчина торф. Стаята излъчваше необикновен и неповторим мирис. Смес от тютюнев дим, торфен дим и острия аромат на безир.

Барни, старият лабрадор на Роди, лежеше проснат на килимчето пред камината. При появата на Джок той вдигна посивялата си муцуна, после се прозя и отново заспа.

— На църква ли ходи? — попита Роди.

— Да. — Джок започна да разкопчава балтона със замръзналите си пръсти.

— Знаеш ли, че телефонът не работи? Сигурно се е скъсала някоя жица. — Роди хвърли дълъг, изпитателен поглед към брат си. — Посинял си от студ. Пийни нещо.

Той се запъти тежко към масата с бутилките и чашите. Джок забеляза, че Роди вече си е налял едно голямо уиски. Едно от правилата на Джок бе да не пие през деня, но днес, особено откакто свещеникът спомена за чаша шери, мислеше само за това.

— Имаш ли шери?

— От светлото. Сухо като кокал.

— Ще ми свърши работа.

Джок свали палтото си и застана пред огъня. Полицата над камината бе затрупана с прашни джунджурии. Снимки с подвити краища, стари лули, чаша с фазанови пера, стари покани, най-вероятно оставени без отговор. Днес обаче на часовника беше облегната една чисто нова картичка с внушителна позлата, медни краища и изумително претенциозна.

— Какво е това? Прилича на кралска покана.

— Е, почти. Един банкет в Дорчестър. Телевизионните награди за най-добър документален филм на годината. Кой знае защо ме канят. Мислех, че вече са ме зачеркнали от всички списъци. Макар че, като изключим скучните речи след вечерята, тези събирания доста ми допадаха. Срещах млади писатели, нови лица. Интересни хора.

— Ще ходиш ли на този банкет?

— Стар съм вече, че да пропътувам цялата страна за едно безплатно напиване. — Той остави уискито, взе шерито, намери подходяща чаша и отля на брат си. После измъкна димящата полуизпушена пура от пепелника и се върна с двете чаши при огъня. — Ако го организираха в някое по-цивилизовано място, да кажем в Инвърнес, бих могъл да благоволя да внеса малко стил в иначе вулгарното пиянстване. Но при сегашното положение… — той вдигна чаша. — Наздраве!

Джок се засмя.

— Наздраве!

Роди беше с девет години по-малък от Джок. На младини бе най-красивият от тримата братя, флиртуващият чаровник, разбил повече сърца, отколкото е пристойно да се спомене, но който никога не загуби своето. Жените го обожаваха. Мъжете не знаеха какво да мислят за него. Беше твърде хубав, твърде умен и твърде надарен в областите, в които не се счита за мъжествено да си надарен. Рисуваше, пишеше и свиреше на пиано. Дори можеше да пее.

По време на лов все се случваше най-хубавото момиче от компанията да се залепи за него и доста често той забравяше, че целта на лова е да се стрелят яребици. Пушката му мълчеше, докато ята от яребици се носеха безгрижно над главата му, и в края на лова го откриваха улисан в разговор със събеседничката си, без да е дал ни един изстрел, а ловното му куче лежеше безсилно и умърлушено в краката му.

По природа интелигентен, той изкара училище без особени усилия и триумфално замина за Оксфорд. Там Роди Дънбийт бе родоначалник на новите течения. Когато другите носеха вълнени панталони, той предпочиташе джинси и скоро всички обличаха джинси. Роди беше председател на Оксфордското театрално общество и известен полемист. Никой не беше застрахован от остроумието му, което беше меко, но понякога можеше и да жили.

Когато избухна войната, Джок вече беше на редовна служба в Шотландския полк. Роди, движен от дълбок патриотизъм, който винаги бе таял вътре в себе си, отиде доброволец в самия ден на обявяването на войната. Той се записа, за всеобща изненада, към Кралския флот, заради — както сам се изрази — великолепните униформи. Докато се усети обаче, започнаха да го обучават за десантчик — завързан с въже изкачваше стръмни скали и се хвърляше от учебни самолети със стиснати очи, сграбчил здраво въженцето на парашута.

Когато войната свърши и отново настъпи мир, всички, които не бяха женени, побързаха да поправят този пропуск. Развилня се истинска епидемия от бракосъчетания и Джок също стана жертва в нея. Но не и Роди. Роди продължи живота си от 1939 година — оттам, откъдето го беше изоставил. Установи се в Бенхойл и започна да пише. Първо излезе „Годините на орела“, после „Вятърът в елите“, „Червената лисица“. Славата го прегърна. Той обикаляше да чете лекции, да държи речи, излизаше по телевизията.

Но напоследък започна да напълнява. Джок си остана сух и мършав, а Роди надебеля. Постепенно обиколката му нарасна, брадичката му се удвои, красивите черти се изгубиха в месести бузи. И все пак той си остана привлекателен. Когато клюкарските рубрики на всекидневниците оставаха без клюки за висшата аристокрация, те отпечатваха позамазани снимки на Роди Дънбийт (автора на „Годините на орела“) на вечеря с госпожа Еди-коя си, която, както всички знаят, е защитник на правата на животните.

Но младостта си беше отишла, изгубена някъде през годините, и дори тази дребна слава започна да отминава. Когато секнаха поканите за празненства в Лондон, Роди се завърна, както винаги се бе завръщал, в Бенхойл. Пишеше статии, сценарии за научнопопулярни филми по телевизията, дори кратки дописки за местните вестници.

Нищо не го променяше. Той все още беше същият Роди — обаятелен, остроумен и увлекателен разказвач. Все още готов да надене кадифеното си яке и да поеме по тъмните селски пътища, за да се влее сред гостите на някое далечно увеселение. И което е по-учудващо, винаги успяваше да се прибере у дома пиян-залян и полузаспал в малките часове на нощта.

Напоследък пиеше твърде много. Не необуздано или възмутително, но все пак чашата не изчезваше от ръката му. Съвсем се отпусна. Винаги мързелив, Роди бе обзет от хроническа леност. Едва се наканваше да отиде до Крийгън. Животът му се бе затворил в Бенхойл.

— Как са пътищата? — попита Роди.

— Проходими. Но ти нямаше да стигнеш далеч с твоето Ем Джи.

— Нямам намерение да ходя никъде. — Той извади пурата от устата си и я хвърли в огнището. Тя загоря с малко пламъче. Той се наведе, взе няколко цепеници от коша до камината и ги метна в сивата торфена пепел. Вдигна се облак прах. Новите дървета припламнаха и се разгоряха. Чу се леко пращене и няколко искри паднаха върху старото килимче отпред. Джок усети мириса на изгоряла вълна. Роди ги стъпка с подметките на грубите си обуща.

— Трябва ти предпазна решетка — каза Джок.

— Не мога да ги понасям. Освен това, задържат топлината. — Роди се загледа в камината. — Ще си взема от онези метални завеси. Видях да ги рекламират оня ден, но сега не си спомням къде точно.

Той беше изпил питието си. Приближи се към масата с бутилките. Джок каза:

— Нямаш време за друго. Вече минава един.

Роди погледна часовника си.

— Я виж ти, наистина. Учудвам се, че Елън още не се е развикала. Май няма да успеем да я убедим да използва стария гонг. Може да го изнася на двора и да го бие там. Подобаващо е да ни призовават за неделния обяд с тържествения звън на гонг. Това е то достойният живот. Не трябва да се даваме, Джок. Трябва да спазваме приличие, дори когато няма кой да го оцени. Помисли си за строителите на Британската империя, насядали на обяд в джунглата с колосани ризи и черни вратовръзки. Това се казва твърд характер.

Чашата шери бе поосвободила задръжките на Джок.

— Тази сутрин свещеникът ми каза, че ни е нужна младежка компания в Бенхойл.

— Прекрасна мисъл. — Роди се помая около бутилката с уиски, но размисли и си наля едно малко шери. — Приятни младежи и красиви девойки. Какво стана с младите роднини на Люси? Къщата беше пълна с племенниците и племенничките й. Търчаха навсякъде. Като мишлета.

— Пораснаха. Задомиха се. Ето какво стана.

— Хайде да организираме семейна среща и пак да ги съберем. Ще пуснем обява в Таймс: „Семейство Дънбийт от Бенхойл търси млада компания. Всички предложения ще се разглеждат най-внимателно“. Сигурно ще получим някои доста забавни отговори.

Джок си помисли за писмото, което написа на Джон. Не беше казал на Роди за него. Предпазливо беше решил, че ще му съобщи чак когато пристигне отговорът на Джон, но не и преди това.

Сега обаче Джок усети, че се колебае в решението си. Той и Роди толкова рядко се виждаха и толкова рядко разговаряха така свободно и приятелски както в момента. Ако сега отвореше дума за Джон, можеха да го обсъдят по време на обяда. Все едно, нали някога трябваше да му каже. Той допи шерито си. Изправи рамене и започна:

— Роди… — но бе прекъснат от хлопане по вратата и от нахлулия след отварянето й мразовит въздух. Писклив, дрезгав глас се извиси от стълбите.

— Мина един часът. Чувате ли?

— Да, Елън. — Роди изглеждаше примирен.

— Полковникът при теб ли е?

— Да, тук е.

— Видях ланд ровъра в гаража, но той тъй и не се появи в къщата. По-добре идвайте вече, че птицата ще изстине. — Елън никога не си е падала по формалностите.

Джок остави празната чаша и си взе палтото.

— Идваме, Елън — каза той. — Идваме веднага.

VI
Понеделник

Това че жиците бяха прекъснати и телефонът не работеше, не притесняваше ни най-малко Роди Дънбийт. Докато другите хора се мъчеха по пет-шест пъти на сутрин да звънят извън селото и накрая захвърляха слушалката в безсмислен гняв и отиваха до най-близката телефонна будка, Роди си остана невъзмутим. Нямаше човек, с който да иска да се свърже, и затова най-усилено се наслаждаваше на удоволствието да живее необезпокояван и недостижим.

Ето защо, когато телефонът на бюрото му внезапно зазвъня в единайсет и трийсет в понеделник, той подскочи стреснато, а след това се ядоса.

През нощта, след като измете всички облаци от небето, вятърът стихна и утрото настъпи ведро и чисто. Небето беше бледо, студено и синьо. Слънцето се издигна над езерото и оцвети заснежените хълмове в розово, а после в ослепително бяло. Поляната пред къщата беше нашарена от заешки стъпки. Един елен беше идвал през нощта и беше опасъл младите храсти, които Джок насади късно предишната есен. Сенките на дърветата тъмнееха върху снега като продълговати следи от натъртвания. Слънцето се изкачи над върховете на хълмовете и, отразена във водите на езерото, небесната синева доби по-плътен цвят. Скрежът блестеше, а мразовитият въздух бе тъй тих, че когато Роди отвори прозореца, за да хвърли шепа трохи на птиците, той чу блеенето на овцете, които пасяха по склоновете от другата страна на езерото.

Денят не предразполагаше към работа. Но с твърда решимост пред наближаващия краен срок Роди успя да завърши черновата на статията за „Скотиш Фийлд“. След като приключи, той отново се отдаде на леност и се настани до прозореца с пурата и с бинокъла. Беше забелязал диви гъски да се хранят в стърнищата на обработваемите поля отвъд боровете. Понякога, в студен ден като днешния, те идваха с хиляди.

Телефонът иззвъня.

— Дявол да го вземе — каза Роди на глас и при тези думи Барни вдигна глава от килимчето пред камината. Опашката му тупаше „туп-туп“. — Няма нищо. Не си виновен ти, приятелю. Роди Дънбийт на телефона.

Чуха се странни писукащи звуци. За миг Роди се зарадва, че досадната машинка все още е повредена, но точно тогава писукащите звуци престанаха, чу се глас и надеждите му се изпариха.

— Бенхойл ли е?

— Да, домът на Роди Дънбийт.

— Роди, обажда се Оливър Добс.

— Кой? — попита Роди след кратка пауза.

— Оливър Добс — беше приятен и млад глас, плътен и смътно познат.

Роди зарови, без особен успех, в ненадеждната си памет.

— Не се сещам, приятелю.

— Срещнахме се на една вечеря в Лондон преди няколко години. Седяхме един до друг…

Изведнъж му просветна. Разбира се, Оливър Добс. Интелигентният младеж. Писателят. Беше спечелил някаква награда. Хубавичко се бяха забавлявали двамата.

— О, разбира се, спомням си. — Той придърпа един стол и седна, за да си поговорят. — Чудесно, че ми се обаждаш, моето момче. Откъде звъниш?

— От Лейк Дистрикт.

— Какво правиш в Лейк Дистрикт?

— Имам малко почивка. Пътувам за Шотландия.

— Разбира се, че ще наминеш към нас.

— За това се обаждам. Мъчих се да се свържа вчера, но казаха, че има скъсани жици. Когато се срещнахме първия път, ти ме покани да те посетя в Бенхойл. Мисля да се възползвам от поканата.

— Въобще не му мисли. Страшно се радвам.

— Чудех се дали можем да дойдем и да останем няколко дни?

— Разбира се — мисълта да прекара няколко дни в компанията на този весел и интелигентен младеж зарадва Роди. — Но кои сте тези „вие“?

— Ами това е малко сложно — отвърна Оливър Добс. — Ние сме нещо като семейство. Аз, Виктория и Томас. Той е само на две годинки, но не е придирчив и е много послушен. Ще има ли място за всички ни, защото, ако няма, Виктория казва, че можем да отседнем в хотел — стига да има наблизо.

— Глупости говориш — възмути се Роди. Гостоприемството в Бенхойл беше пословично. Вярно, че през последните пет години, след като почина Люси, имената в овехтялата, подвързана с кожа книга за гости, която стоеше на масата в коридора на голямата къща, бяха намалели и се появяваха доста рядко, но всеки, който искаше да погостува, беше най-сърдечно добре дошъл. — Разбира се, че ще останете в къщата. Кога пристигате?

— Сигурно в четвъртък. Ще тръгнем по западния бряг. Виктория никога не е била в планинска Шотландия.

— Минете през Стромфери и Акнашийн. — Роди знаеше шотландските магистрали като петте си пръста. — После надолу край Страт Ойкел до Лерг. Такава природа не сте виждали никога.

— Има ли сняг при вас?

— Доста поваля, но времето пак се оправи. Докато стигнете дотук, пътищата ще са чисти.

— Сигурен ли си, че нямаш нищо против да дойдем?

— Страшно се радвам. Ще ви чакаме в четвъртък за обяд. И останете — добави той със замаха на бъдещ домакин, който няма намерение да се занимава с отегчителните дейности по сушене на чаршафи, почистване на спалните или готвене — останете колкото искате.

След това обаждане, дошло изневиделица, Роди усети приятен трепет. Затвори телефона, поседя, докато допуши пурата си, и със задоволството на малко момче се замисли за скорошното посещение.

Той обичаше младите хора. Хванат в капана на пълнеещото тяло, на оплешивяващото теме и настъпващата старост, той все още се считаше за млад. Вътре в себе си той все още беше такъв. Спомни си с удоволствие мигновеното разбирателство, което възникна между него и Оливър Добс. Как двамата седяха на оная вечеря със сериозни лица, а всъщност умираха да се хилят на безкрайните банални речи.

В един момент Оливър подметна нещо относно големия бюст на дамата срещу тях и Роди си помисли: „Напомняш ми на самия мен“. Може би в това се криеше тайната. Оливър беше неговото второ „аз“, младежът, който Роди някога е бил. Или може би младежът, който му се искаше да е бил, ако обстоятелствата бяха по-различни, ако беше роден в различно време, ако нямаше война…

Радостта трябваше да се сподели. И не само това, трябваше да предупреди Елън Тарбат. Тя щеше да се намуси, да поклати глава и да приеме новината с мъченическо смирение. Това бе нещо обичайно за нея и нищо не означаваше. Елън винаги се мусеше, клатеше глава и си даваше вид на мъченица, дори ако й носеха щастливи новини.

Роди угаси пурата и без да си облече палтото, стана и тръгна надолу по стълбите. Кучето го последва. Те излязоха в утринния хлад, прекосиха заледените павета на двора и влязоха в голямата къща през задния вход.

Коридорите бяха каменни, студени и сякаш безкрайни. От всички страни имаше врати, които водеха към складове за дърва, складове за въглища, перални, хранилища, мазета, килери. Най-накрая минаха през една врата, покрита със зелено сукно, и влязоха в големия вестибюл на старата къща. Тук температурата бе с няколко градуса по-висока. През дългите прозорци и през остъклената входна врата струеше слънчева светлина. Прашинки танцуваха в лъчите, които огряваха застланите с черги стълби, а слънцето заслепяваше огъня, тлеещ в огромната камина сред купчина пепел. Роди спря, подкладе огъня с торф от коша и продължи да търси брат си.

Разбира се, откри Джок в библиотеката, седнал зад старомодното бюро със сгъваем капак, което беше принадлежало на баща им. Той преглеждаше безкрайните сметки и книжа, свързани с управлението на фермата. Откакто почина Люси, салонът, по негласно споразумение, не се ползваше и Джок прекарваше времето си в тази стая. Макар и позапусната, тя беше любимата стая на Роди — стените бяха в лавици с книги и имаше от онези стари хлътнали кожени кресла, в които човек се чувства удобно като при стар приятел. Днес стаята също бе изпълнена с бледата слънчева светлина на зимния ден. В огнището гореше огън и двата лабрадора на Джок лежаха унесени от топлината.

Щом Роди отвори вратата, Джок вдигна поглед над очилата си, както обикновено кацнали на върха на дългия му като човка нос.

— Добро утро — каза Роди.

— Здравей — Джок свали очилата си и се облегна назад. — Трябва ли ти нещо?

Роди влезе и затвори вратата.

— Нося радостни вести. — Джок чакаше учтиво да го зарадват. — Може дори да се каже, че съм добрата фея, която изпълнява желанията ти.

Джок мълчеше. Роди се усмихна и внимателно положи тежкото си тяло в най-близкия до огъня фотьойл. След разходката през двора и по студените коридори краката му бяха измръзнали. Той изу чехлите си и размърда пръсти пред огъня. На единия му чорап имаше дупка. Трябва да накара Елън да го закърпи.

— Вчера спомена, че свещеникът в Крийгън казал, че се нуждаем от младежка компания в Бенхойл. Е, ще я имаме.

— Кой ще идва?

— Един приятен интелигентен младеж, Оливър Добс, и неговото, както сам се изрази, нещо като семейство.

— Кой е Оливър Добс?

— Ако не беше стар реакционер, щеше да си чувал за него. Много умен младеж, чието име е свързано с поредица от литературни успехи.

— А, от тези значи — каза Джок.

— Ще ти хареса.

Колкото и необичайно да звучеше, Джок сигурно щеше да хареса Оливър. Роди нарече брат си реакционер, но Джок въобще не беше такъв. Той беше либерал във всяко отношение. Под хладната орлова осанка се криеше истинският Джок — кротък, толерантен, възпитан. Джок никога не намразваше човека от пръв поглед. Той беше винаги готов по своя сдържан и скептичен начин да изслуша мнението на събеседника си.

— И какво представлява това „нещо като семейство“? — тихо попита Джок.

— Не съм много сигурен, но каквото и да означава, по-добре ще е да не го разискваме с Елън.

— Кога пристигат?

— В четвъртък. По обяд.

— Къде ще спят?

— Най-добре тук, в къщата. Имат малко дете, а при теб има повече място.

— Трябва да съобщиш на Елън.

— Вече се подготвям психически.

Джок го загледа весело и Роди се ухили. Джок се облегна и разтърка очи като човек, който е будувал цяла нощ.

— Колко е часът? — попита той и погледна часовника си. Роди, на който му се искаше да пийне нещо, каза, че е дванайсет, но Джок или не забеляза намека, или пък не му обърна внимание.

— Излизам да се разходя — каза той.

Роди потисна разочарованието си. Ще си пийне, като се прибере вкъщи.

— Прекрасно утро — рече той.

— Да — отговори Джок и погледна през прозореца. — Прекрасно е. Бенхойл днес е самата прелест.

Поприказваха още малко, после Роди тръгна, събрал смелост, към кухнята, за да потърси Елън. Джок стана от бюрото и следван по петите от кучетата, излезе от стаята, прекоси вестибюла и влезе в оръжейната. Откачи едно ловно яке, свали си чехлите, намъкна чифт зелени гумени ботуши. Взе шапката от закачалката и я нахлупи. Уви един шал около врата си. Намери плетените ръкавици в джоба на якето. Пръстите му се подадоха от отрязаните краища, подути и морави като саламчета.

Взе тоягата си — дълга овчарска гега, и с облекчение напусна къщата. Посрещна го студеният въздух и парещият хлад се впи в дробовете му. От няколко дни се чувстваше зле. Отдаваше го на умората и лошото време, но сега изведнъж, в оскъдната топлина на февруарското слънце, му стана по-добре. Може би трябваше повече да се движи, но усилията за това изискваха достойна причина.

Докато вървеше по скриптящия сняг към езерото, той се замисли за младите хора, които Роди беше поканил на гости, и тази мисъл въобще не го разтревожи, както би станало с повечето хора на неговата възраст. Той обичаше младите хора също като Роди, но се притесняваше в компанията им и не можеше да общува с тях. Знаеше, че държанието му и изправената му войнишка осанка не бяха особено предразполагащи, но човек не е виновен за външността си. Може би ако имаше собствени деца, щеше да е по-различно. Със собствените си деца няма нужда да преодоляваш стеснителността си.

Гости. Ще трябва да приготвят стаите, да запалят камините, може би да се отвори детската стая. Беше забравил да попита на колко години е детето. Жалко, че не може да се лови риба, но все едно, лодката беше зазимена и заключена в бараката.

Мислите му се върнаха към други празненства и други деца. Той и братята му, когато бяха малки. Техните приятели, безбройните племенници и племеннички на Люси. Той им викаше Зайовите роднини и приятели. Усмихна се. Зайовите роднини и приятели.

Беше стигнал брега на езерото. То се простираше пред него. По заледените му краища тук-там на групички растяха пожълтели от зимата папури. Две калугерици прелетяха и Джок вдигна глава да ги погледа. Слънцето го заслепи и той сложи ръка над очите си, за да се предпази от блясъка. Кучетата душеха снега, улавяйки възбуждащи миризми. Те се спускаха плахо към леда, но не събираха достатъчно смелост или безразсъдство, за да стъпят на бляскавата повърхност.

Наистина беше прекрасен ден. Джок се обърна и се загледа в къщата. Тя стоеше горе, върху заснежения склон — сигурна, позната, обичана. Слънцето светеше в прозорците, комините пушеха и димът се издигаше право нагоре във ведрото небе. Миришеше на мъх, на торф и смърчова смола. Зад къщата хълмовете се извисяваха в синевата. Неговите хълмове. Хълмовете на Бенхойл. Почувства се безкрайно щастлив.

Младата компания идваше. Щяха да пристигнат в четвъртък. Ще има смях, гласове, стъпки по стълбите. Бенхойл ги очакваше.

Той се обърна с гръб към къщата и с блажено спокойствие, следван от кучетата, пое напред с тоягата в ръка.

Когато Джок не се прибра за обяд, Елън се разтревожи. Тя надникна през входната врата, но видя само самотната нишка от стъпки към брега на езерото. Много пъти преди беше закъснявал, но днес планинският й инстинкт вещаеше нещастие. Тя отиде при Роди. Той се обади на Дейви Гътри и след малко Дейви пристигна с колата си и двамата тръгнаха заедно да търсят Джок.

Не беше трудно, понеже стъпките му и следите от кучетата ясно личаха в снега. Намериха ги на завет зад каменната стена. Джок лежеше отпуснат, със светнало лице, извърнато към слънцето. Кучетата скимтяха неспокойно и от пръв поглед беше ясно, че за техния господар грижите на тоя свят бяха свършили.

VII
Вторник

Томас Добс, обут с нови червени гумени ботуши, клечеше на брега на морето, очарован от този странен непознат феномен, който толкова неочаквано се появи в живота му. Оглеждаше го с хипнотичния, немигащ поглед на стар мореплавател. Това нещо беше по-голямо, по-светло и по-мокро от всичко, което беше виждал през краткия си живот, а да не говорим за забавните немирни вълнички, слънчеви и весели, за писъците на морските птици, които се рееха в студения въздух над главата му, и за преминаващите лодки. От време на време той сграбчваше шепа едър пясък и го хвърляше в морето.

Виктория седеше няколко метра зад него на каменистия плаж и го гледаше. Тя носеше дебели джинси и три пуловера, два нейни и един на Оливър, и седеше свита, прегърнала с ръце коленете си. Беше ужасно студено. Но в десет часа сутринта през февруари в Северна Шотландия не може да е топло.

Това дори не беше истински плаж — просто една тясна камениста ивица между стената на хотелската градина и залива. Миришеше на риба и катран, наоколо се валяха разни отпадъци от лодките, които кръстосваха надлъж и шир дългия морски залив на път към и от риболовните райони. Имаше парчета корда, стари рибешки глави и нещо мокро и космато, което се оказа прогнила изтривалка за врата.

— Затънтен край! — беше казал Оливър предишния ден, когато волвото превали върха и започна дългото бавно спускане към морето, но за Виктория тази затънтеност бе приказна. Бяха стигнали доста по на север, отколкото предварително планираха, и толкова на запад, че още една крачка и щяха да се озоват в морето, но гледката, грандиозното величие на природата, цветовете, великолепието на искрящия въздух, всичко това си заслужаваше дългото пътуване.

Вчера сутринта се събудиха в залятия от дъжд Лейк Дистрикт, но когато стигнаха в Шотландия, западният вятър прогони облаците. През целия вчерашен следобед и днес сутринта небето беше чисто, въздухът пронизващо студен. Заснежените върхове на далечните планини блестяха като стъкло, а водите на морския залив бяха виолетово-сини.

Заливът, както научи Виктория, се казваше Лох Мораг. Селцето с малките магазинчета и флотилията рибарски лодки, привързани към крайморската дига, също се наричаше Лох Мораг, а и хотелът носеше това име. (Оливър каза, че сигурно и управителят се казва господин Лохмораг, а жена му — госпожа Лохмораг.) Построен с едничката цел да обслужва рибарите — според рекламната брошурка, на тях им бяха под ръка както морето, така и близките сладководни басейни — хотелът беше грамаден и грозен, изграден от някакви странни червеникавокафяви камъни, целият в зъбери, кули и кулички. Вътре беше застлано с изтъркани вълнени килими, тапетите бяха с цвят на овесена каша, но иначе в камините гореше торф и хората бяха много любезни.

— Иска ли момченцето вечеря с чай? — попита приятната дама с лилава рокля, която в този спокоен сезон, изглежда, изпълняваше задълженията не само на главна сервитьорка и барманка, но и на администратор. — А може би варено яйце или овесена питчица? — Томас я гледаше неотзивчиво. — Или пък желе? Искаш ли желе, сладурче?

Накрая се спряха на варено яйце и ябълка и добрата жена (госпожа Лохмораг?) ги донесе в стаята на поднос и постоя с Томас, докато Виктория се изкъпе. Когато излезе от банята, тя завари госпожа Лохмораг да си играе с Томас и с мекото розово прасенце, което му купиха в Лондон, преди да отпътуват, заедно с цял гардероб нови дрехи, четка за зъби и нощно гърне. Виктория поиска да му купи едно сладко мече, но Оливър я осведоми, че Томас не обича козина, и затова избраха прасенцето.

Прасенцето се казваше Прасчо. Той имаше сини панталонки и червени тиранти. Очите му бяха черни и лъскави и Томас го хареса.

— Имате прекрасно момченце, госпожо Добс. На колко години е?

— На две.

— Ние се сприятелихме, но да знаете, думичка не е обелил.

— Той… той не говори много.

— О, вече трябва да говори. — Тя вдигна Томас на коленете си. — Ама че мързеливо момче, думичка не проронва. Я кажи мама. Няма ли да кажеш мама? Няма ли да ми кажеш името на прасенцето си? — тя взе прасенцето и го заклати във весел танц. Томас се засмя.

— Казва се Прасчо — рече Виктория.

— Хубаво име. Томас, кажи Прасчо!

Той обаче не каза Прасчо. Наистина не говореше много. Но това в никакъв случай не отнемаше от чара му. Напротив, дори го увеличаваше, защото беше толкова жизнерадостно и непретенциозно дете, че четирите дни, прекарани с него, бяха истинско удоволствие. В колата, по време на дългото пътуване на север, той седеше в скута на Виктория, прегърнал новата си играчка, и зяпаше през прозореца минаващите камиони, полята, градовете и явно се наслаждаваше на чудните непознати гледки, но не виждаше смисъл да коментира видяното. Когато спираха, за да хапнат или да се поразтъпчат, Томас идваше с тях, ядеше бекон с яйца, пиеше мляко и хрупаше резенчета ябълка, които Оливър обелваше и нарязваше за него. Когато се умореше или отегчеше, той пъхваше палец в устата си, наместваше се с гальовна доверчивост в ръцете на Виктория и или заспиваше, или започваше да си тананика с притворени очи, спуснал черни копринени мигли върху кръглите си румени бузки.

— Защо не говори повечко? — зачуди се веднъж Виктория, когато Томас беше заспал дълбоко в скута й и не можеше да чуе разговора.

— Сигурно защото никой никога не е говорил с него. Сигурно са били прекалено заети да стерилизират къщата, да разкрасяват градината и да му изваряват играчките.

Виктория не се съгласи. Едно такова кротко и разбрано дете не може по никакъв начин да е било занемарено. Напротив, неговото държание и слънчевият му характер показваха, че то е прекарало краткия си живот обгърнато с внимание.

Тя сподели това с Оливър и моментално предизвика гнева му.

— Ако са се държали толкова хубаво с него, защо не му липсват? Сигурно не ги е обичал особено, щом нито веднъж не попита за тях.

— Той за нищо не пита — каза Виктория. — Най-вероятно неговата увереност и смелост се дължат на възпитанието му. Никой не се е държал зле с него, затова не очаква недобронамереност. Затова е тъй добър с нас.

— Глупости! — отсече Оливър. Не можеше да понесе нито една добра дума за семейство Арчър. Според Виктория това не беше справедливо.

— Ако Томас през цялото време ревеше за баба си и дядо си, ако хленчеше и се подмокряше и въобще ако се държеше като повечето деца в подобна ситуация, предполагам, че пак щеше да обвиниш семейство Арчър.

— Въртиш се в хипотетичен кръг.

— Не е вярно.

Тя обаче не знаеше какво е хипотетичен кръг, затова се отказа да спори и млъкна. Трябва да се обадим на госпожа Арчър, помисли си. Или пък да й пишем. Все някога Оливър трябва да й съобщи, че Том е добре. Това беше единствената им кавга. Иначе цялото начинание, което би могло, а и заслужаваше да бъде злощастно, се развиваше с невероятен успех. Нищо не се обърка. Всичко се оказа просто, лесно и приятно. Движеха се бързо по пустите зимни пътища, а пейзажът, необятните небеса и зашеметяващите природни красоти им доставяха още по-голямо удоволствие.

В Лейк Дистрикт валеше, но те си облякоха дъждобрани и се разхождаха дълго, заедно с Томас, както винаги жизнерадостен, възседнал раменете на баща си. В спалните им в малкия хотел край залива горяха топли огньове, на кея в края на градината се полюшваха завързани лодки, а вечерта една добра камериерка остана с Томас, докато Оливър и Виктория вечеряха на свещи печена пъстърва и вкусни телешки пържоли, съвсем пресни, не виждали хладилник.

Тази нощ, в мекия мрак, полегнала в прегръдките на Оливър в пухената топлина на леглото, тя гледаше потреперващите пред отворения прозорец завеси и чувстваше хладния влажен полъх по лицето си. От тихия мрак навън долиташе плясъкът на вълните и скърцането на лодките, привързани за кея, и Виктория изведнъж изпита съмнение в реалността на това блаженство. Не може да продължава така, каза си тя. Сигурно ще се случи нещо, което да го разруши.

Но опасенията й бяха напразни. Нищо не се случи. Следващият ден бе дори по-приятен, пътят се лееше напред към Шотландия и те пресякоха границата по изгрев. Следобед величествените, покрити със сняг, върхове на Западните планини се изправиха пред тях и в подножието на Гленкор те спряха в едно ханче да пийнат чай и да хапнат домашно приготвени кифли, напоени с масло. Гледките ставаха все по-величави и Оливър каза на Виктория, че този край се нарича Лохабер, после запя песента „Пътят към островите“:

— „Край Тъмел, Лох Ранох и Лохабер ще минем…“

Днес Лох Мораг. Утре или вдругиден — Бенхойл. Виктория бе изгубила представа за времето. Беше изгубила представа за всичко. Докато гледаше Томас, тя се сви още повече и опря брадичка на коленете си. Щастието, помисли си тя, трябва да е осезаемо. Нещо, което можеш да хванеш и да прибереш на скришно място — в кутийка с капак или в бутилка с тапа. И ако някога си нещастен, да можеш да го извадиш и да го погледнеш, да го пипнеш, да го помиришеш и отново да се почувстваш щастлив.

Томас се умори да хвърля пясък в морето. Той се изправи на малките си крачета и се огледа. Забеляза Виктория да седи на същото място, където я беше оставил. Засмя се и тръгна несигурно по осеяния с боклуци плаж.

Само при вида на детето душата й се пълнеше с едва ли не болезнена нежност. Мислеше си — ако аз се чувствам така само след четири дни, прекарани с него, какво ли е в сърцето на госпожа Арчър, която дори не знае къде се намира той?

Тази мисъл й бе непоносима. Най-долно и страхливо, тя я отпрати в дъното на съзнанието си и разтвори ръце, за да посрещне Томас. Той стигна до нея и тя го прегърна. Вятърът развя дългата й коса върху бузата му и го погъделичка. Томас се засмя.

Докато Виктория и Томас седяха на плажа и го чакаха, Оливър говореше по телефона. Предишната нощ бе първото представление на „Огъната монета“ в Бристол и той нямаше търпение да узнае какво са писали критиците в сутрешните вестници.

Не може да се каже, че беше на тръни, тъй като знаеше, че пиесата е добра, всъщност най-добрата от всички досегашни. Но винаги имаше някои подробности или реакции, които можеха да поднесат изненада. Искаше да разбере как е минало представлението, как е реагирала публиката, дали Дженифър Клей, младата актриса, която за пръв път получи такъв голям шанс, е оправдала доверието на Оливър и на продуцента.

Говореше вече цял час с Бристол и слушаше възторжените отзиви, които му четяха по шестстотинте мили пращящи телефонни жици. Критиците от „Сънди Таймс“ и „Обзървър“ щели да дойдат да гледат пиесата в края на седмицата. Дженифър Клей била на прага на голямата слава и дори няколко известни театъра от Уест Енд вече проявили интерес.

— Оливър, мисля, че направихме истински удар.

Оливър беше доволен и все пак, тъй като бе гледал репетициите, не беше особено учуден. След като свърши разговора с Бристол, той позвъни на агента си и добрите новини отново се потвърдиха. Също така имало предложение от Ню Йорк за пиесата му „Човек в тъмното“, която се бе радвала на голям успех в Единбург предното лято.

— Това интересува ли те? — попита агентът му.

— Какво означава „интересува ли те“?

— Готов ли си да заминеш за Ню Йорк, ако се наложи?

Оливър обичаше Ню Йорк. Беше един от любимите му градове.

— Готов съм да замина дори ако не се налага.

— Колко време ще отсъстваш?

— Около две седмици.

— Ще мога ли да се свързвам с теб?

— След четвъртък ще бъда в Бенхойл в Съндърланд. Ще гостувам на един човек. Казва се Роди Дънбийт.

— Авторът на „Годините на орела“?

— Същият.

— Какъв е телефонът?

Оливър извади кожения си бележник, прелисти го и каза:

— Крийгън 237.

— Добре, записах го. Ако изникне нещо, ще ти звънна.

— Непременно.

— Всичко хубаво, Оливър. И поздравления.

Агентът му затвори. Сякаш от нежелание да сложи край на този паметен разговор, Оливър подържа слушалката още малко, после затвори телефона и се загледа в него, докато го обливаха вълни на облекчение. Всичко свърши. „Огъната монета“ пое своя път като дете, което навлиза в живота. Дете, заченато със страст, родено в най-тежки мъки, отгледано и отраснало в любов, вкарано в правия път, дете, за което той вече не носеше отговорност.

Свърши. Спомни си работата, репетициите, проблемите, излиянията, сълзите. Хаосът, паниката, пренаписването, пълното отчаяние.

Мисля, че направихме истински удар.

Вероятно ще спечели много пари. Може дори да стане богат. Но това беше нищо в сравнение със спокойствието на духа и с чувството на свобода, което се появи сега, когато всичко свърши.

А занапред…? Той извади цигара. Чувстваше, че го очаква нещо, но не знаеше какво точно. Знаеше само, че в подсъзнателния пласт на въображението му, в тази част, която вършеше всичката работа, започваха да се появяват нови герои. Хора, които живееха на определено място, по определен начин. Разговаряха гласове. Диалозите придобиваха форма и хармония, думите и лицата на героите започваха да изплуват от изумителната му памет.

Това творческо зараждане на живота правеше ежедневното съществуване на Оливър така наситено и драматично, както става с повечето хора, когато се влюбят. За него това бе най-хубавата част от писането. Беше като мига на очакване да се вдигне завесата в тъмния театър и да започне първото действие. Не знаеш какво ще се случи, но знаеш, че ще е прекрасно и страшно вълнуващо и по-добро, много по-добро от всичко, което някога си гледал.

Оливър стана от леглото, отиде до прозореца и го отвори. Нахлу студен утринен въздух. Чайки се виеха с крясъци над комина на очуканото рибарско корабче, което си проправяше път срещу западния вятър към открито море.

На отсрещния бряг на тъмносиния залив се белееха планините, а долу се виждаха хотелската градина и малкият плаж. Оливър погледна към Виктория и сина си. Те не знаеха, че ги гледа. Том се умори да хвърля пясък в морето, обърна се и тръгна към Виктория. Тя разтвори ръце да го посрещне, прегърна го и дългата й руса коса се развя над червеното му пълничко личице.

Съчетанието на тази мила картина и чувството на радостна възбуда изпълни Оливър с непознато блаженство. Той знаеше, че това усещане е мимолетно, щеше да трае само ден или дори час-два. Но въпреки това светът сякаш изведнъж стана по-светъл и по-обещаващ, сякаш и най-нищожната случка можеше да добие огромна важност, привързаността да прерасне в любов, а любовта, тази изтъркана дума, в страст.

Той затвори прозореца и тръгна, надолу, за да сподели добрите новини.

VIII
Четвъртък

Когато в девет без петнайсет сутринта Джон Дънбийт слезе от асансьора на деветия етаж в разкошните, елегантни офиси на инвестиционната корпорация „Уорбърг“, госпожица Риджуей, неговата безупречна секретарка на неопределена възраст, вече седеше зад бюрото си.

Тя вдигна поглед, когато той влезе. Изражението на лицето й бе както винаги вежливо, любезно безпристрастно.

— Добро утро, господин Дънбийт.

— Здравейте.

Никога преди не бе имал секретарка, която да не нарича на малкото й име, а формалното „госпожице Риджуей“ като че ли засядаше на гърлото му. Все пак бяха работили заедно няколко месеца. Щеше да е много по-лесно да я нарича Мери или Дафни, или както й беше името, но истината бе, че той така и не го узна, а държанието й беше твърде официално и Джон все не събираше смелост да попита.

Понякога я наблюдаваше как седи, кръстосала стройните си крака, стенографирайки умело писмата му, и се замисляше за личния й живот. Дали се грижеше за старата си майка и се занимаваше с благотворителност? Дали ходеше на концерти в Албърт Хол и прекарваше ваканциите си във Флоренция? Или пък, като някои секретарки по филмите, захвърляше очилата си след работа, разпускаше светлокафявите си коси и се отдаваше на необуздани страсти.

Джон знаеше, че никога няма да разбере.

— Как беше пътуването? — попита тя.

— Добре. Но самолетът закъсня. Задържаха ни в Рим.

Погледът й пробягна по тъмния му костюм и черната вратовръзка.

— Получихте телеграмата, нали? Тази от баща ви.

— Да. Благодаря.

— Пристигна във вторник сутринта. Помислих си, че сигурно ви интересува. Затова ви изпратих веднага копие в Бахрейн. Оригиналът е на бюрото ви заедно с няколко лични писма… — Джон влезе в кабинета си, госпожица Риджуей стана от стола и го последва — … и вчерашният „Таймс“ с обявата. Помислих си, че ще искате да го видите.

Тя се грижеше за всичко.

— Благодаря ви — каза Джон отново. Той отвори куфарчето си и извади доклада — дванайсет страници, изписани с прилежния му почерк, който бе съчинил в самолета на връщане за Лондон. — Добре ще е веднага да го занесете на някоя от машинописките. Вицепрезидентът ще иска да го прочете колкото се може по-бързо. Когато се появи господин Роджърсън, кажете му да ми звънне. — Той огледа бюрото си. — А днешният „Уолстрийт Джърнъл“?

— При мен е, господин Дънбийт.

— Донесете ми и „Файненшъл Таймс“. Нямах време да го взема по пътя. — Тя тръгна да излиза от кабинета, но той я спря. — Почакайте малко. — Тя се върна и той й подаде още листи. — Искам документацията по този въпрос. Потърсете и някаква информация за тексаската компания „Олбрайт“. Сондирали са за петрол в Либия. Това трябва да се прати по телекса до шейх Мустафа Саид, а това… а пък това…

— Нещо друго? — попита госпожица Риджуей, след като той свърши с указанията.

— Засега няма. — Джон се усмихна. — Освен една голяма чаша кафе.

Госпожица Риджуей се усмихна разбиращо, при което доби съвсем човешки вид. Нямаше да е зле по-често да се усмихва.

— Ще ви донеса — рече тя, след което излезе и затвори безшумно вратата.

Джон седеше зад полираното бюро и мислеше с какво да започне най-напред. Пред него писмата бяха сортирани, подредени по важност, най-неотложните документи най-отгоре. Трите лични писма бяха поставени върху пресата за попиване. Попивателната хартия беше нова и чисто бяла, както винаги. На бюрото му лежеше и вчерашният брой на вестник „Таймс“.

Джон се пресегна към зеления телефон и набра централата.

— Господин Гарднър, моля.

Той пъхна слушалката под брадичката си и отвори вестника на последната страница.

— Джон Дънбийт се обажда. Пристигна ли?

— Да, господин Дънбийт, но в момента не е в кабинета си. Да му предам ли да ви се обади?

— Да, моля ви. — Той остави слушалката.

Дънбийт. На 16 февруари в Бенхойл, Съндърланд, внезапно почина подполковник Джон Ратбоун Дънбийт, Кавалер на Ордена за заслуги, мирови съдия, бивш офицер от Шотландския полк, на 68 години. Опело в енорийската църква в Крийгън, 10:30 сутринта, четвъртък 19 февруари.

Помнеше го стареца, висок и мършав, войник до мозъка на костите си, бледите му очи, острия нос, дългите крака, които с лекота крачеха през високия пирен по хълмовете, страстта му към риболова, към лова на яребици. Към земята. Не бяха близки, но въпреки това го обзе чувство на загуба, на празнота, както става винаги, когато почине някой роднина.

Той остави вестника и извади телеграмата на баща си от плика, в който госпожица Риджуей предвидливо я беше прибрала. Прочете това, което бе прочел и преди два дни в Бахрейн.

ЧИЧО ТИ ДЖОК ПОЧИНА В БЕНХОЙЛ ОТ ИНФАРКТ В ПОНЕДЕЛНИК 16 ФЕВРУАРИ ТОЧКА ПОГРЕБЕНИЕ КРИЙГЪН 10:30 ЧАСА ЧЕТВЪРТЪК СУТРИНТА 19 ФЕВРУАРИ ТОЧКА ЩЕ СЪМ БЛАГОДАРЕН АКО МОЖЕШ ДА ПРИСЪСТВАШ ЗАРАДИ МЕН И МАЙКА ТИ ТОЧКА БАЩА ТИ

Той бе изпратил две телеграми от Бахрейн. На родителите си в Колорадо, за да им обясни защо няма да може да удовлетвори молбата на баща си. На Роди в Бенхойл, за да изрази съчувствието си и за да обясни и на него. Преди да напусне Бахрейн, намери време да напише на Роди и съболезнователно писмо, което изпрати по бърза поща веднага, щом кацна на Хийтроу.

Другите две писма чакаха. Едното надписано на ръка, другото — напечатано. Той взе първото и почна да го отваря, после спря, понеже надписът привлече вниманието му. Старомоден писец, черно мастило, главните букви силно надебелени. Погледна клеймото — „Крийгън“. Датата беше 10 февруари.

Усети как стомахът му се свива. „Полазват те тръпки, нали“ — имаше навик да казва баща му, когато Джон беше малко момче и се боеше от неизвестното. Ето това изпита и сега. Полазиха го тръпки.

Той разряза плика и извади писмото. Подозренията му се потвърдиха. Беше от Джок Дънбийт.

Бенхойл, Крийгън, Съндърланд

Сряда, 11 февруари

Скъпи Джон,

Баща ти ми писа, че си се върнал в Англия и работиш в Лондон. Не зная адреса ти, затова изпращам това писмо до фирмата. Мина много време, откакто не си идвал. Погледнах в книгата за гости — почти десет години. Разбирам, че си много зает, но ако намериш свободно време, може би ще решиш да наминеш към Бенхойл и да прекараш няколко дни с нас. Можеш да пътуваш със самолет до Инвърнес или да хванеш влака от Юстън. В такъв случай или аз, или Роди ще те посрещнем в Инвърнес. Има влакове до Крийгън, но те са малко и нарядко и много биха те забавили. Зимата досега беше мека, ала ми се струва, че скоро ще се застуди. Но по-добре сега, отколкото през пролетта, защото късните студове правят големи поразии на малките яребици.

Пиши ми дали и кога ще ти е удобно да ни посетиш. Чакаме те.

С най-добри пожелания,

Джок

Внезапното пристигане на тази необикновена покана, съвпадението във времето, фактът, че е била написана само дни, преди Джок да получи смъртоносния инфаркт, силно разстроиха Джон. Той се облегна, прочете писмото още веднъж и съзнателно затърси някакъв скрит смисъл между внимателно изписаните и подчертано помпозни редове. Не откри нищо.

Почти десет години.

Наистина бяха десет. Спомни си за времето, когато бе на осемнайсет години: току-що завършил Уелингтън, удоволствията на Кеймбридж все още му предстояха. Заедно с баща си бе прекарал част от лятната ваканция в Бенхойл. Оттогава не беше ходил.

Изведнъж му мина мисълта, че вероятно трябва да се чувства виновен за този пропуск. Но му се бяха случили твърде много неща. С твърде много работи се беше занимавал. Учи в Кеймбридж, после отиде в Ню Йорк, в Харвард, прекарваше ваканциите си в Колорадо — или в ранчото на баща си, или на ски в Аспен. После в живота му се появи Лиза и оттогава всичката енергия, която имаше, отиваше за усилията да се движи в крак с нея. Да осигурява щастието й, да я забавлява, да поддържа аристократичния й начин на живот, който тя смяташе, че й се полага. Бракът с Лиза сложи край на ваканциите в Колорадо. Ранчото я отегчаваше, а беше прекалено крехка, за да кара ски. Но затова пък обожаваше слънцето и те ходеха на Бахамските острови, където на Джон му липсваха планините, и затова се опитваше да изразходва физическата си енергия в гмуркане или ветроходство.

След развода се зарови толкова дълбоко в работа, че въобще не му оставаше време да замине извън глада. В крайна сметка президентът на фирмата в Ню Йорк се зае с него и го прехвърли в Лондон. Това е не само повишение, каза той на Джон, но ще ти донесе и една жизнено необходима за теб промяна. В Лондон беше по-спокойно от Ню Йорк, надпреварата не беше тъй ожесточена, обстановката като цяло — по-освободена.

— Ще се видиш с Джок и Роди — каза баща му, когато Джон се обади, за да му съобщи новината.

Но затрупан с какви ли не задачи, Джон така и не се накани да ги посети. Сега изведнъж му мина мисълта, че трябва да се чувства виновен за този пропуск. Но истината беше, че Бенхойл, макар и несъмнено красиво местенце, не привличаше неудържимо Джон. Израснал в сърцето на Скалистите планини, той намираше хълмовете и долчинките на Съдърланд за отморяващи, но някак опитомени. Разбира се, можеше да се лови риба, но риболовът в Колорадо, в притоците на могъщата река Ункомпагре, които течаха през земите на баща му, беше нещо ненадминато. В Бенхойл имаше ферма, но тя изглеждаше нищожна в сравнение с безкрайните пасбища на ранчото, а ловът на яребици с неговите правила и лозунги, с традициите да се вдигат птиците от гнездата им и да се стреля по тях от укритие, никак не привличаше Джон.

Като малък дори се беше разбунтувал срещу избиването на дивите животни и никога не ходеше на лов за елени или лосове с останалите мъже. Нямаше причина само защото бе в Шотландия, да се откаже от навиците и убежденията, които бе изграждал цял живот.

И накрая, а това бе най-важната причина, той никога не е мислел, че чичо му Джок го харесва особено.

— Той е просто сдържан. И стеснителен — уверяваше го баща му, но въпреки това, колкото и да се стараеше, Джон никога не успяваше да постигне разбирателство с най-големия брат на баща си. Спомни си как разговорите помежду им все скърцаха мъчително като несмазани колела на каруца.

Той въздъхна, остави писмото и взе последния плик. Този път го отвори, без да го гледа — мислите му все още се въртяха около писмото на Джок. Извади един-единствен лист хартия. Забеляза официалното оформление, датата.

Маккензи, Лейт и Дъджън,

Адвокати

Трейт Лейн 18

Инвърнес, Вторник, 17 февруари

Г-н Джон Дънбийт,

Инвестиционна корпорация „Уорбърг“

Риджънси Хаус

Лондон

Уважаеми Г-н Дънбийт,

Длъжен съм да Ви информирам, че според завещанието на Вашия чичо, Джон Ратбоун Дънбийт, Вие наследявате имението Бенхойл в Съдърланд.

Предлагам Ви при първа възможност да дойдете в Шотландия и да се срещнете с мен, за да уточним някои въпроси по стопанисването и бъдещето на имота Ви.

Ще се радвам да Ви видя по всяко време.

Искрено Ваш,

Робърт Маккензи

Когато госпожица Риджуей се завърна с бяла порцеланова чаша кафе, тя завари Джон да седи неподвижен зад бюрото, опрял лакът върху пресата за попиване и закрил с ръка долната част на лицето си.

— Ето кафето — рече му, а той я погледна толкова печално, че тя го попита дали е добре и дали се е случило нещо.

Не й отговори веднага. После се облегна на стола, отпусна ръка в скута си и каза да, случи се нещо. Последва дълга пауза, но той не даде признаци, че желае да поясни думите си. Тогава тя остави чашата пред него и излезе, като затвори вратата внимателно, както винаги.

IX
Четвъртък

Щом поеха на изток от тихите заливи на Западна Шотландия и оставиха зад гърба си фермите, селата и мириса на морски водорасли, пейзажът се промени със смайваща ненадейност и пустият път се заизвива нагоре по дивите мрачни бърда, очевидно необитаеми, с изключение на няколко заблудени овце и реещите се хищни птици.

Денят беше студен и навъсен, духаше източен вятър. Сиви облачни маси се носеха бавно в небето, но от време на време тъмнилото се разкъсваше, появяваше се опърпано парче синьо небе и бледата светлина на зимното слънце, но вместо да облекчат самотата, те като че ли само я подчертаваха.

Във всички посоки, докъдето поглед стига, се простираха хълмове, по които като кръпки растяха пожълтели зимни треви и тъмен пирен. Понякога този пейзаж беше накъсван от зейнали торфени ями или от неприветливата чернота на някое блато. После тук-там взеха да се появяват петна сняг, досущ като белите петна по тялото на пъстър кон, те лежаха по падини и ровове и от подветрената страна на оградите от незидан камък. Колкото по-нагоре се изкачваха, толкова по-дебел ставаше снегът, и на върха — на покрива, така да се каже, на Шотландия — земята бе застлана с дебел петнайсетсантиметров бял килим. Пътят под гумите на колата беше заледен и опасен.

Сякаш изведнъж се бяха озовали на северния полюс, на Луната, или въобще на такова място, каквото човек и най-бегло не си е представял, че може някога да посети. После, също толкова внезапно, дивите запустели бърда останаха зад гърба им. Бяха пресекли вододела и незабележимо пътят отново започна да се спуска. Появиха се реки, водопад, горички от ела и лиственица. Отначало взеха да изникват самотни къщурки, после планински ферми, накрая села. Не след дълго вече пътуваха край огромно езеро, с язовирна стена и електроцентрала, а по-нататък следваше малко градче. Главната улица вървеше по брега, виждаше се един хотел и няколко малки лодки, издърпани на каменистия бряг. Една табела сочеше към Крийгън.

Виктория се развълнува.

— Почти пристигнахме. — Тя се наведе напред и извади от жабката картата, която Оливър беше купил. Разтвори я със съмнителната помощ на Томас. Единият й край падна върху кормилото и Оливър го перна встрани.

— Внимавай, пречиш ми да виждам.

— До Крийгън остават само шест мили.

Използвайки Прасчо за оръжие, Томас удари картата и я изби на пода от ръцете на Виктория.

— Прибери я, преди да я е накъсал — рече Оливър.

Той се прозя и се намести на седалката. Пътуването тази сутрин беше доста трудно.

Виктория вдигна картата, сгъна я и я прибра. Пътят се виеше неотклонно надолу между стръмните брегове от орлова папрат и брезовите горички. Едно поточе им правеше компания, бълбукаше и проблясваше в следващите едно след друго вирчета и водопади. Слънцето услужливо се подаде иззад един облак. Взеха последния завой и пред погледа им, бляскаво и сребристо, се ширна морето!

— Удивително! — рече Виктория. — Оставяш единия бряг зад гърба си, изкачваш планината в снега, спускаш се и ето ти друго море. Виж, Томас, морето.

Томас погледна, но хич не се впечатли. Беше се уморил от пътуването. Беше се уморил и да седи в скута на Виктория. Той пъхна пръст в устата си и се тръшна назад, при което й нанесе страхотен удар в гърдите с коравата си глава.

— Стой мирен! — скара се баща му.

— Доста постоя мирен — Виктория се почувства длъжна да защити Томас. — Той е добро момче. Просто се отегчи. Мислиш ли, че в Крийгън има плаж? Имам предвид пясъчен. Още не сме видели хубав пясъчен плаж. На запад сякаш всички плажове са каменисти. Ако има, мога да заведа Томас.

— Ще питаме Роди.

Виктория се замисли, после каза:

— Надявам се няма да има нищо против, че пристигаме така и че няма да му създадем затруднения. — Тя не се беше освободила от опасенията си.

— Това го повтаряш вече за десети път. Стига си се притеснявала.

— Все си мисля, че ти направо притисна Роди до стената. Може би е нямал време дори да измисли някакво извинение.

— Той се зарадва. Възможността да се позабавлява с приятна компания веднага му допадна.

— Теб те познава, но нас с Том — не.

— В такъв случай, вие двамата ще трябва да бъдете върхът на приличието. Доколкото познавам Роди, на него ще му е все едно дори да имахте по две глави и опашки. Той най-учтиво ще ви поздрави и после, надявам се, ще ми пъхне в ръката един голям джин с тоник.

Когато стигнаха Крийгън, Виктория се изненада. Тя беше очаквала най-обикновено планинско селце с тясна главна улица и с два реда неизмазани каменни къщи, построени до пътя. Но Крийгън имаше широка улица с три платна и просторни павирани тротоари от двете страни. Къщите, отделени от пътя с големи градини, бяха извънредно примамливи с чистите си пропорции и елегантна украса, типични за най-добрия период на шотландската домашна архитектура.

В центъра на града улицата се вливаше в голям площад, а сред него върху зелена морава се издигаха гранитните стени и покритата с плочи кула на голяма и красива църква, сякаш грижливо поставена върху зеления килим от трева.

— Какво великолепие! — възкликна Виктория. — Като френско градче.

На Оливър, обаче, нещо друго му направи впечатление.

— Пусто е — каза той.

Виктория се огледа и забеляза, че е прав. Някаква пустота тегнеше над Крийгън, подобно на богобоязливото униние в неделен ден. И дори по-лошо, тъй като не се чуваше радостният звън на камбани. Наоколо сякаш нямаше жива душа и почти не минаваха коли.

— Всички магазини са затворени — рече Виктория.

— Затворени и със спуснати кепенци. Сигурно не работят до късно.

Виктория отвори прозореца от нейната страна и леденият въздух задуха в лицето й. Томас се опита да си подаде главата навън, но Виктория го дръпна обратно в скута си. Тя усети соления мирис на морето и острия дъх на водорасли. Чайка закряка от един покрив.

— Ето отворен магазин — каза Оливър.

Беше павилион за вестници, с пластмасови играчки, накичени по витрината, и една въртележка с цветни картички до вратата. Виктория затвори отново прозореца, тъй като студеният вятър щипеше.

— Можем да спрем и да си купим картички.

— На кого ще пращаш картички?

— На разни хора. — Тя се поколеба. Още от сутринта в Лох Мораг съвестта постоянно я гризеше заради безспорните страдания и притеснения, на които бе подложена госпожа Арчър след изчезването на Томас. Не се беше появявал сгоден случай да сподели това с Оливър, но сега… Тя пое дълбоко дъх и започна с непоколебимостта на човек, решен да кове желязото, докато е горещо. — Можем да пратим една картичка на бабата на Томас.

Оливър не отговори.

Виктория не обърна внимание на мълчанието му.

— Само един-два реда. Да знае, че е жив и здрав.

Оливър все още не отговаряше. Това не беше добър знак.

— Няма нищо лошо. — Тя усети умолителните нотки в гласа си и се ядоса на себе си. — Само една картичка, писмо или каквото ще да е.

— Стига си повтаряла едно и също.

— Искам да й пратя картичка.

— Няма да й пращаме нищо.

Тя не можеше да си представи, че Оливър е толкова ограничен.

— Ама защо? Мислех си…

— По-добре спри да мислиш. Ако не може да ти дойде на акъла нещо по-умно, тогава не мисли изобщо.

— Но…

— Дойдохме тук точно, за да се отървем от Арчър. Ако исках да ми цъфнат на вратата адвокатите и частните им детективи, щях да си остана в Лондон.

— Но ако знае къде е…

— Ооо, я млъквай!

Обидиха я не толкова думите му, колкото тонът, с който ги изрече. Настъпи тишина. След малко Виктория се обърна и го погледна. Лицето му беше каменно, долната му устна издадена напред, очите присвити, погледът му вперен в пътя. Бяха подминали града и колата набираше скорост, когато изведнъж изскочиха от един завой точно срещу знака, сочещ към Бенхойл и Лох Мюи. Това беше съвсем неочаквано за Оливър. Той натисна рязко спирачките и взе завоя със свистене на гуми. Поеха по еднолентовия път към хълмовете.

Виктория гледаше пред себе си с невиждащ поглед. Знаеше, че Оливър не е прав, което може би беше една от причините да проявява такъв инат. Но Виктория също можеше да се инати.

— Ти ми каза, че от правна гледна точка тя няма на какво да се опре. Не може нищо да направи, за да си върне Томас. Той ти е дете и отговорността за него носиш ти.

Оливър и този път не отговори.

— Ако си толкова сигурен в себе си, няма причина да не й съобщиш, че Томас е добре.

Той продължаваше да мълчи и Виктория хвърли и последния си коз.

— Ти може да нямаш намерение да съобщиш на госпожа Арчър, че Томас е жив и здрав, но мен нищо не може да ме спре да й пиша.

— Ако го направиш — проговори най-накрая Оливър — ако само се докоснеш до телефона, обещавам ти, че ще те смажа от бой.

По гласа му личеше, че не се шегува. Виктория го погледна поразена. Тя потърси някакъв знак, който да я успокои, нещо, което да я убеди, че Оливър просто използва най-силното си оръжие — думите. Но не откри нищо успокояващо. Гневът му беше унищожителен и тя изведнъж се разтрепери, сякаш вече я беше ударил. Каменното му лице се размаза от внезапните нелепи сълзи, които напълниха очите й. Тя бързо извърна поглед, за да не ги забележи той, и след малко, скришно, ги изтри.

И така, с горчивина от кавгата и усилия от страна на Виктория да не се разплаче, те пристигнаха в Бенхойл.

Погребението на Джок Дънбийт беше важно и забележително събитие, както подобаваше за човек с неговото положение. Църквата, а после и гробището бяха изпълнени с траурно облечени мъже от най-различни слоеве на обществото, някои дошли от много далеч и от различни места, за да отдадат последна почит на стария си обичан другар.

Но на гощавката след това нямаше много хора. Само най-близките приятели се събраха в Бенхойл около силния огън в библиотеката, за да похапнат от домашно приготвените сладки на Елън и да пийнат от хубавото малцово уиски.

Сред тях беше и Робърт Маккензи, не само семеен адвокат, но и отколешен приятел на Джок Дънбийт. Робърт беше кум на сватбата на Джок с Люси, а Джок беше кръстник на най-големия син на Робърт. Маккензи пристигна сутринта от Инвърнес и се появи в църквата с дългия си черен балтон, с който приличаше на собственик на погребално бюро, а по-късно беше един от четиримата, които държаха краищата на покрова, докато пренасяха ковчега.

Сега, приключил със задълженията си и с чаша уиски в ръка, той отново бе станал обичайният енергичен и делови Робърт. По някое време той дръпна Роди настрана.

— Роди, искам да поговорим, ако може.

Роди му хвърли един изпитателен поглед, но дългото лице на адвоката с обичайно професионално изражение не издаваше нищо. Роди въздъхна. Той бе очаквал нещо подобно, но не толкова скоро.

— Когато кажеш, приятелю. Какво се иска от мен? Да отскоча до Инвърнес? Предполагам в началото на следващата седмица?

— Може би е добре да го отложим за по-нататък, но аз предпочитам сега да си кажем някои работи. Имам предвид, като свършим тук. Няма да ни отнеме повече от пет минути.

— Разбира се. Остани за обяд. Има само супа и сирене, но заповядай.

— Не, не мога. Трябва да се връщам в Инвърнес. Имам среща в три часа. Но бих искал да остана за малко, след като си тръгнат останалите.

— Естествено. Нямам нищо против… — Роди отмести поглед от адвоката и забеляза празна чаша в ръцете на един от гостите. — Скъпи приятелю, още няколко капки за из път…

Настроението въобще не беше мрачно. Хората си спомняха все хубави неща и скоро по лицата им се появиха усмивки и тук-там се чуваше дори смях. Когато гостите най-накрая си тръгнаха с рейндж ровърите, големите автомобили или очуканите си камионетки, Роди ги изпрати до входната врата на Бенхойл и изпита чувството, че се сбогува с ловците в края на един приятен ловен ден.

Сравнението му хареса, понеже и Джок би желал да бъде точно така. Последната кола мина между рододендроните, по решетестото мостче и се скри от погледа му зад завоя. Остана само старият роувър на Робърт Маккензи.

Роди влезе в къщата. Робърт го чакаше пред камината, с гръб към огъня.

— Всичко мина чудесно, Роди.

— Слава богу, че не заваля. Няма нищо по-лошо от погребение в пороен дъжд. — Беше изпил само две уискита. Робърт имаше още малко в чашата и затова Роди наля малко и на себе си. — За какво искаше да говорим?

— За Бенхойл — рече Робърт.

— И аз така си помислих.

— Не знам дали Джок ти е казал какво е смятал да прави с имението?

— Не. Не сме говорили. Не беше толкова спешно да го обсъждаме. — Роди се замисли. — Но като гледам, май е трябвало.

— Нищо ли не е споменавал за младия Джон?

— За сина на Чарли ли? Не. Защо?

— Завещал е Бенхойл на Джон.

Роди тъкмо си наливаше вода в чашата и разплиска малко върху подноса. Той вдигна поглед. Очите му срещнаха очите на Робърт в другия край на стаята. Роди остави бавно каната с вода.

— Божичко! — възкликна той.

— Ти нямаше ли представа?

— Никаква.

— Зная, че Джок искаше да го обсъдите. Дори имаше сериозно намерение. Но може би не се е появила възможност.

— Ние не се виждахме много често. Уж живеехме в една къща, но много не се виждахме. Не си говорехме особено… — гласът на Роди заглъхна. Той беше объркан, смутен.

— Ти имаш ли нещо против? — попита тихо Робърт.

— Против? — очите на Роди се разшириха от учудване. — Против? Не, разбира се, че нямам нищо против. За мен Бенхойл никога не е било това, каквото беше за Джок. Аз не разбирам от ферми, нямам нищо общо с къщата и градината, не се интересувам особено от лова на яребици. Аз само спя тук. Аз съм квартирант.

— Значи не си очаквал да наследиш имението? — Робърт изпита голямо облекчение. Човек не би могъл да си представи Роди Дънбийт да се сърди за нещо, но пък можеше да се разочарова. Сега беше ясно, че дори не е разочарован.

— Да ти кажа истината, приятелю, никога не съм се замислял по въпроса. Не съм си представял, че Джок ще умре. Винаги ми е изглеждал здрав старец, обикаляше хълмовете, караше овцете с Дейви Гътри, дори работеше в градината.

— Но прекара инфаркт — напомни му Робърт.

— Съвсем лек. Лекарят каза, че няма нищо страшно. А и Джок изглеждаше напълно здрав. Не се оплакваше. Но пък Джок не беше човек, който се оплаква… — и този път изречението му остана недовършено. Мисленето му е прекалено отнесено, дори и за човек като него, помисли си адвокатът.

— Но след като Джок умря, сигурно си се чудил какво ще стане с Бенхойл?

— Да ти кажа истината, приятелю, нямах много време за чудене. Толкова неща има да се вършат, когато стане нещо такова. Събуждах се посред нощ, облян в студена пот, и се мъчех да си спомня какво съм забравил да свърша. — Но…

Роди се усмихна.

— Разбира се, в повечето случаи въобще не бях забравил нищо.

Робърт се отказа да обсъжда бъдещето на Роди и рязко се върна на първоначалната тема.

— Тогава да поговорим за Джон. Писах му, но не съм получил отговор.

— Той беше в Бахрейн. Получих телеграма. Затова не дойде тази сутрин.

— Предложих му да се срещнем. Ще обсъдим бъдещето на имота.

— Да, предполагам. — Роди се замисли, после каза полуубедено: — Той няма да иска да живее тук.

— Защо си толкова сигурен?

— Не мога да си представя, че това място изобщо го интересува.

— Джок май не е мислел така.

— Понякога беше трудно човек да разбере какво точно мисли Джок. Винаги ми се е струвало, че не харесва особено сина на Чарли. Те се държаха крайно вежливо един с друг. А когато хората са прекалено вежливи, това не е добър знак. Освен това Джон Дънбийт си има професионална кариера, той е умен, самоуверен, преуспяващ млад мъж, който маневрира ловко и печели много пари. Не че му трябва да печели много пари, винаги е бил задоволен в това отношение по майчина линия. И тук се явява следващият проблем — той е американец.

— Половин американец. — Робърт си позволи да се усмихне. — Мислех си, че ти си последният човек, който би приел това за недостатък.

— Не го приемам за недостатък. Нямам нищо против Джон Дънбийт. Говоря истината. Той беше удивително момче и е много интелигентен. Но не го виждам като собственик на Бенхойл. Какви са плановете му за бъдещето? Той е само на двайсет и осем. — Колкото повече Роди размишляваше, толкова по-нелепа му се струваше идеята. — Според мен той не може да различи главата на овцата от опашката й.

— За това не трябва много ум.

— Но защо Джон? — Двамата мъже се спогледаха умислено. Роди въздъхна. — Разбира се, зная защо. Защото Джок няма деца и аз нямам деца, така че не остава никой друг.

— Какво мислиш, че ще стане?

— Предполагам, че ще го продаде. Жалко е, но да ме убиеш, не мога да си представя какво друго може да направи.

— Да го даде под наем. Да идва тук през ваканциите.

— Вила с четиринайсет спални?

— Тогава може да задържи фермата, а да продаде къщата.

— Няма да се отърве от къщата, ако не отстъпи с нея и правата върху ловното стопанство, а на Дейви Гътри тая земя му трябва за овцете.

— Ако продаде Бенхойл, ти какво ще правиш?

— Става дума за шестдесет и четирите хиляди долара, нали? Аз съм живял тук кажи-речи през целия си живота, а да се задържиш толкова време на едно място е наистина прекалено. Ще се преместя. Ще замина за чужбина. Някъде по-далеч. — Робърт си представи Роди в Ибиса с панамена шапка на главата. — Например в Крийгън — довърши той и Робърт се засмя.

— Е, радвам се, че си наясно — каза той, допи питието си и остави празната си чаша. — И се надявам всички заедно да успеем да уредим нещата. Предполагам, че Джон рано или късно ще пожелае да дойде. Имам предвид в Бенхойл. Съгласен си, нали?

— Напълно, приятелю. По всяко време. Кажи му да ми звънне.

Двамата тръгнаха към вратата.

— Ще ти се обаждам.

— Непременно, Робърт. Благодаря ти за днес. И въобще за всичко.

— Ще ми липсва Джок.

— На всички ще ни липсва.

Робърт си тръгна, замина за Инвърнес и за срещата в три часа — един зает човек с много грижи на главата. Роди гледа роувъра, докато се скри от погледа му, после остана сам и осъзна, че вече всичко наистина е свършило. И което беше изненадващо, всичко бе свършило успешно. Нямаше дребни пропуски, погребението премина стегнато и по войнишки, сякаш самият Джок го беше организирал, а не изключително дезорганизираният му брат. Роди въздъхна дълбоко — от облекчение и от тъга. Той чу крякането на диви гъски в небето и вдигна поглед, но те летяха над облаците и не се виждаха. Лек вятър подухна над долчинката откъм морето и набразди гранитносивата повърхност на езерото.

Джок беше мъртъв и сега Бенхойл принадлежеше на младия Джон. Може би този ден бе не само краят на началото, но, ако Джон решеше да продаде Бенхойл, и началото на края. Трябваше му време, за да свикне с тази мисъл, но за Роди имаше само един начин да се справя с подобни колосални проблеми — малко по малко и крачка по крачка. Това означаваше без предварителни очаквания и прибързани действия. Животът спокойно продължаваше да тече.

Той погледна часовника си. Дванайсет и половина. Мислите му се насочиха към остатъка от деня и той изведнъж си спомни младото семейство, което щеше да пристигне за няколко дни в Бенхойл. Оливър Добс, някаква жена и детето им. Оливър Добс бе от тези мъже, които все влачеха по някоя жена след себе си, помисли си Роди.

Щяха да пристигнат всеки момент и това повдигна духа му. Днес беше тъжен ден, но където Господ затвори прозорец, той отваря врата, помисли си Роди. Той не беше сигурен дали тази стара пословица има някаква връзка с Оливър Добс, но тя му помогна да разбере, че няма време за безсмислена скръб, и това го успокои.

Мисълта за спокойствие го накара да осъзнае, че цяла сутрин е бил подложен на физически тормоз.

За това беше виновна полата. Не беше носил пола повече от две години, но за погребението на шотландски земевладелец подобаваше да я облече. Ето защо тази сутрин той я извади, лъхаща на камфор, от гардероба, но се оказа, че толкова е надебелял, че не може да се пъхне в полата. След петминутна борба той се принуди да отиде до голямата къща и да подири помощта на Елън Тарбат.

Откри я в кухнята, облечена в мастиленочерните дрехи, които пазеше за погребения, и с най-мрачната шапка — не че останалите й бяха особено весели — забодена в косата й с огромна черна кехлибарена игла. Елън беше изплакала сълзите си за Джок съвсем прилично, но скришно, зад затворената врата на спалнята си на последния етаж. Сега, със сухи очи и стиснати устни тя се занимаваше с лъскането на най-хубавите чаши, преди да ги подреди на застланата с дамаска маса в библиотеката. Когато Роди се появи, увил полата около тялото си като хавлия, тя рече: „Казах ти“, както и се очакваше, но остави кърпата и мъжки му се притече на помощ и задърпа с немощните си сили кожените каишки на полата, като някой дребен коняр, който се опитва да стегне седлото на огромен, надут от преяждане кон.

Най-накрая, с помощта на грубата сила, езичето влезе в последната дупка на каишката.

— Готово — каза Елън тържествуващо. Лицето й се беше зачервило и няколко бели кичура се бяха измъкнали от кока й.

Роди беше затаил дъх. Издиша внимателно. Полата се опъна по шкембето му като стегнат корсет, но каишките като по чудо издържаха.

— Успя — каза той.

Елън си оправи косата.

— Ако питаш мен, мисля, че е време да минеш на диета. Иначе ще трябва да идеш в Инвърнес и да занесеш полата си да я отпуснат. В противен случай ще получиш удар и ще трябва и тебе да погребваме.

Разгневен, Роди напусна кухнята. Каишките издържаха цяла сутрин, но сега, слава богу, вече нямаше нужда да страда. Прибра се у дома, свали си премяната и облече най-удобните дрехи, които имаше.

Тъкмо си намъкваше старото вълнено сако, когато чу шум от кола. От прозореца в спалнята си видя тъмносиньото волво да приближава по алеята между рододендроните и да спира до тревата пред къщата. Роди се погледна бегло в огледалото, приглади с ръка разрошената си коса и излезе. Старото му куче Барни се изправи на крака и го последва. Беше прекарало сутринта затворено само и нямаше намерение да позволи отново да го изоставят. Двамата излязоха изпод арката тъкмо когато Оливър се измъкна от колата. Роди се запъти към него по хрущящия чакъл с протегната ръка.

— Оливър!

Оливър се усмихна. Изглеждаше същият, помисли си Роди със задоволство. Той не обичаше хората да се променят. На оная вечеря Оливър носеше кадифено сако и ярка вратовръзка. Сега беше облечен с изтъркани джинси и огромен пуловер, но иначе изглеждаше съвсем същият. Същата червеникава коса, същата брада, същата усмивка.

Оливър се приближи и те се срещнаха по средата на площадката. Самата му външност — висок, млад и хубав — изпълни сърцето на Роди с възторг.

— Здравей, Роди.

Те се здрависаха. Роди така се зарадва на срещата, че хвана ръцете на Оливър между дланите си.

— Как си, приятелю? Чудесно е, че пристигате. И съвсем навреме. Лесно ли ни намерихте?

— Съвсем. Купихме си една карта във Форт Уилям и карахме по червените линии. — Той огледа къщата, полегатата поляна, сивите води на езерото, хълмовете. — Фантастично място!

— Прекрасно е, нали? — Рамо до рамо те наблюдаваха гледката. — Макар че денят не е много подходящ. Ще трябва да ви поръчам малко хубаво време.

— На нас ни е все едно какво ще е времето. Независимо колко е студено, на Виктория все й се седи по плажовете. — Думите му го подсетиха за останалите пътници в колата. Тъкмо реши да се погрижи за тях, но Роди го спря.

— Чакай малко, приятелю. Искам да ти кажа нещо. — Оливър го погледна. Роди се почеса по врата, докато се чудеше как да започне. — Работата е в това, че… — Нямаше начин, трябваше да го каже направо. — Брат ми, Джок Дънбийт, почина в началото на седмицата. Погребението му беше тази сутрин в Крийгън.

Оливър се ужаси. Той се втренчи в Роди, докато осъзнае думите му, после рече:

— Боже! — в гласа му имаше и мъка, и съчувствие, и някакво болезнено смущение.

— Скъпи приятелю, нека това не те натъжава. Исках да те предупредя, за да знаеш какво е положението.

— Като минавахме през Крийгън, видяхме, че всички магазини са затворени, но не знаехме причината.

— Ами нали знаеш, по тукашните места хората обичат да отдават последна почит, особено когато умре човек като Джок.

— Ужасно съжалявам. Кога почина?

— В понеделник. Около обяд. Някъде по това време. Излязъл на разходка с кучетата и получил инфаркт. Намерихме го на завет до една от оградите.

— И ти не можа да се свържеш с мен, за да ми кажеш да не идваме, защото не знаеше къде сме. Ужасно положение.

— Не. Не знаех къде сте, но дори и да знаех, нямаше да се свържа с теб. Аз така очаквах да се видим, че щях страшно да се разочаровам, ако не бяхте дошли.

— Не е редно да останем.

— Ще останете, разбира се. Брат ми е мъртъв, погребението мина, животът трябва да продължи. Само… първо мислех да спите в голямата къща, но ми дойде на ум, че сега Джок като го няма, може да е малко потискащо за вас, затова, ако нямате нищо против по-близкото съжителство, ще се настаните в моята къща. Елън, икономката на Джок, и Джес Гътри от фермата вече оправиха леглата и запалиха камините, така че всичко е готово.

— Сигурен ли си, че не предпочиташ да си тръгнем?

— Скъпи приятелю, това страшно би ме натъжило. С нетърпение очаквах пристигането на по-млада компания. Напоследък не ми се случва много често…

Той погледна към колата и видя, че момичето може би се беше уморило да седи вътре, докато двамата разговаряха, и заедно с момченцето бяха слезли и вървяха ръка за ръка надолу по тревистия хълм към брега на езерото. Тя носеше почти същите дрехи като Оливър — панталон и дебел пуловер. На главата си имаше памучен шал в червено и бяло и червеното на шала беше същото като панталонките на момченцето. В това облекло двамата представляваха мила картинка, която придаваше на сивия мрачен пейзаж цвят и невинност.

— Ела да се запознаеш с тях — рече Оливър и двамата тръгнаха бавно към колата.

— Само още нещо — каза Роди. — Допускам, че не си женен за това момиче.

— Не, не съм. — Оливър го погледна весело. — Това смущава ли те?

Намекът, че възгледите му може да са остарели и изостанали възмути Роди Дънбийт.

— Разбира се, че не. Ни най-малко не ме смущава. Това си е изцяло твоя работа. Но по-добре ще бъде, ако хората, които работят в Бенхойл, си мислят, че сте женени. Знам, че звучи старомодно, но хората тук са старомодни и аз не искам да ги засягам. Сигурен съм, че разбираш.

— Да, напълно.

— Елън, икономката, сигурно ще получи инфаркт и ще се спомине, ако разбере истината, а един господ знае какво ще стане с Бенхойл, ако тя умре. Тя живее тук толкова отдавна, едва ли някой помни откога. Пристигна навремето от едно забутано планинско селце, за да се грижи за най-малкия ми брат, и оттогава остана тук, непоклатима като скала. Ще я видиш. Но не очаквай някоя блага мила женица. Елън е жилава като стар ботуш и понякога двойно по-неприятна. Така че много е важно да не я засегнем с нещо.

— Разбира се.

— Значи вие сте господин и госпожа Добс.

— Господин и госпожа Добс — съгласи се Оливър.

Стиснала здраво пухкавата ръчица на Томас, Виктория стоеше край обраслия с тръстики бряг на Лох Мюи и се бореше с ужасната мисъл, че тук съвсем не й е мястото.

По-добре е да пътуваш с надежда, отколкото да пристигнеш. Пристигането сякаш не донесе нищо, освен чувството за самота и разочарование. Бенхойл, както Виктория си го беше представяла, беше Бенхойл, видяно през погледа на десетгодишния Роди Дънбийт. В „Годините на орела“ се разказваше за лято, за сини небеса, за дълги златни вечери и покрити с пирен пурпурни хълмове. Една идилия, която нямаше нищо общо с този ветровит злокобен пейзаж. На Виктория той й изглеждаше неузнаваем. Къде е малката лодка с гребла? Къде е водопадът, където Роди и братята му са ходили на пикник? Къде са босоногите дечица?

Отговорът беше прост. Изчезнали завинаги. Затворени между кориците на книгата.

Това тук беше Бенхойл. Небе, пространство, тишина. Чуваха се само въздишките на вятъра в боровите клони и плискането на сивите вълни по брега. Могъществото и безмълвието на планините бяха отчайващи. Те обграждаха долчинката и се издигаха стръмно на отсрещния бряг на езерото. Погледът й се плъзна по склоновете нагоре, покрай канарите и сипеите, над покритите с пирен скални издатини, към далечните върхове, забулени от сиви облаци. Големината и осезаемото присъствие на тези планини заличаваше всичко останало. Тя се почувства смалена, нищожна, незначителна като мравка. Неспособна да се справи с нищо, най-малко пък с внезапното влошаване на отношенията й с Оливър.

Наричаше кавгата глупава, но знаеше, че тя е нещо повече — един горчив и неочакван разрив. Нейна беше грешката, че тази разпра въобще избухна. Трябваше да си мълчи за тъпата картичка. Но тогава това й се струваше важно, нещо, за което си заслужава да се бориш. И ето че всичко се развали. От онова яростно избухване на Оливър не си бяха разменили нито дума. Това също бе нейна грешка. Трябваше да се защити, да отвърне на заплахата със заплаха и дори, ако се наложи, на удара с удар. Да докаже на Оливър, че тя също има воля, а не да седи замаяна като заек и да не вижда пътя пред себе си от сълзи.

Почувства се съкрушена. От кавгата, от Бенхойл, от умората, която я измъчваше, от неприятното чувство, че е загубила собствената си същност. Коя съм аз? Какво правя в това затънтено място? Как попаднах тук?

— Виктория! — не беше чула кога са се приближили по тревата и гласът на Оливър я сепна. — Виктория, това е Роди Дънбийт.

Тя се обърна и видя един грамаден мъж, опърпан като плюшено мече. Дрехите му стояха така, сякаш някой ги беше метнал отгоре му, рядката му сива коса се вееше на вятъра, чертите на лицето му се бяха изгубили в тлъстини. Той й се усмихна. Сините му очи бяха приятелски топли. От този поглед мрачното настроение на Виктория и лошите й впечатления от Бенхойл се поразсеяха.

— Здравейте — каза тя. Те се ръкуваха.

Той погледна към Томас.

— А това кой е?

— Това е Том. — Виктория се наведе и го вдигна. Бузите му бяха парещо червени, а по устата му имаше кал от камъчетата, които вече беше опитал.

— Здравей, Том. На колко си години?

— На две — каза Оливър. — И сигурно ще се зарадваш, като разбереш, че почти не продумва.

Роди се замисли.

— Изглежда ми напълно здрав, така че предполагам няма защо да се притеснявате. — Той погледна Виктория. — За съжаление Бенхойл днес не е самата прелест. Твърде облачно е.

Заедно с Роди пристигна и стар черен лабрадор. Томас го забеляза и се размърда — искаше да го свалят, за да пипне кучето. Виктория го остави на земята и двамата с кучето се загледаха. После Томас го пипна по меката посивяла муцуна.

— Как се казва? — попита Виктория.

— Барни. Много е стар. Почти колкото мен.

— Предполагах, че имате куче.

— Виктория е една от твоите почитателки, Роди — обясни Оливър. Гласът му звучеше весело и непринудено и Виктория се зачуди дали тазсутрешната кавга е временно забравена.

— Чудесно — каза Роди. — Най обичам да ми гостува почитателка.

Виктория се усмихна.

— Оглеждах се за водопада.

— Оттук не се вижда дори и при хубаво време. Скрит е зад една скала. Там има малко заливче. Може би, ако времето се оправи, ще успея да намеря ключа от бараката с лодката и ще идем да го видиш.

Изведнъж ги връхлетя режещ като бръснач вятър. Виктория потрепери и Роди побърза да се прояви като домакин.

— Хайде да тръгваме, че иначе всички ще хванем пневмония. Да вземем багажа от колата и ще ви настаня.

И този път не стана както Виктория си го беше представяла. Роди ги поведе не към голямата къща, а под арката през двора, явно към собствения си дом. Спалните бяха на първия етаж.

— Това е вашата стая с Оливър — каза Роди, който вървеше отпред като опитен камериер. — Тя е свързана с една малка стаичка, в която можете да настаните детето. А ето и банята. Малко е тесничко, но се надявам, че ще ви е удобно.

— Мисля, че е прекрасно. — Тя остави Том на леглото и се огледа. Прозорецът гледаше към езерото. На широкия перваз имаше малка вазичка с кокичета. Зачуди се дали Роди ги е сложил там.

— Къщата е малко странна — каза той. — Всекидневната и кухнята са горе, но на мен така ми харесва. Като разопаковате багажа и се настаните, качете се горе да пийнем и да хапнем. Томас обича ли супа?

— Той обича всичко.

Роди с право се учуди.

— Ама че разбрано дете — рече той и си тръгна.

Виктория седна на ръба на леглото и взе Томас на коленете си, за да съблече палтенцето му. Погледът й обходи стаята. Тя все повече й допадаше — чиста, варосана, скромно мебелирана, но в същото време съдържаше всичко необходимо. В ъгъла имаше дори камина, в която тлееше торфена жарава, а до камината — кошница с торф за подхранване на огъня, ако човек иска да гори цяла нощ. Виктория си представи как заспива на светлината от огнището и това изведнъж й се стори най-романтичното нещо на света. Може би, каза си тя с надежда, може би все пак всичко ще бъде наред.

Оливър се появи зад гърба й с последните куфари. Остави ги на земята и затвори вратата.

— Оливър… — започна тя, но той рязко я прекъсна.

— Случило се е нещо ужасно. Братът на Роди е починал преди няколко дни. Погребали са го в Крийгън тази сутрин. Затова магазините бяха със спуснати кепенци.

Виктория, потресена до дъното на душата си, впери очи в него над главата на Томас.

— Но защо не ни е съобщил?

— Не е знаел къде сме. А и твърди, че искал да дойдем.

— Казва го от вежливост.

— Не, не мисля. Струва ми се, че нашето идване е добре дошло за него. Разсейва го. Както и да е, вече сме тук. Не можем да си тръгнем.

— Но…

— Има още нещо. Ние с теб сме господин и госпожа Добс. Както в хотела. Тук има няколко стари слуги, които ще напуснат до един, ако узнаят страшната истина. — Той почна да рови из стаята, да отваря шкафчета и врати, като някакъв голям котарак, който се запознава с новия си дом. — Какво чудесно местенце. Тук ли ще спи Томас?

— Да. Оливър, може би трябва да останем само една нощ.

— Защо? Не ти ли харесва?

— Много ми харесва, но…

Той се приближи, целуна я по протестиращата уста и Виктория млъкна. Кавгата все още ги разделяше. Тя се почуди дали целувката беше извинение, или все пак трябваше първа да се извини. Но преди да успее да реши кое от двете, Оливър отново я целуна, потупа Томас по главата и излезе от стаята. Тя го чу да тича нагоре по стълбите, чу гласа му и гласа на Роди. Въздъхна, вдигна Томас от леглото и го занесе в банята.

Беше полунощ и много тъмно. Роди Дънбийт, както се беше наквасил с бренди, взе фенерчето си, свирна на кучето и отиде да наобиколи голямата къща, за да се увери, обясни той на Оливър, че всички врати и прозорци са здраво залостени и че старата Елън ще прекара нощта в безопасност на тавана.

Оливър се зачуди в безопасност от какво? Бяха се запознали с Елън официално вечерта и тя му се стори не само по-стара от Господ, но и също толкова страховита. Виктория отдавна си беше легнала. Томас спеше. Оливър запали пурата, която Роди му беше дал, и излезе навън.

Посрещна го необятна тишина. Вятърът беше утихнал и не се чуваше нито звук. Чакълът заскриптя под краката му, но щом стигна тревата, отново настана тишина. Усещаше студената влажна земя през подметките си. Стигна до езерото и тръгна по брега. Въздухът беше мразовит. Леките му дрехи — кадифено сако и копринена риза — въобще не го пазеха и студът обля тялото му като леден душ. Той се наслади на първоначалния шок и се почувства освежен и ободрен.

Очите му привикнаха с тъмнината. Могъщото присъствие на планините бавно доби очертания. Той забеляза светлеещите води на езерото. От дърветата зад къщата забуха бухал. Оливър стигна до малкия кей. Стъпките му закънтяха по дъските. Той спря на края на кея и хвърли угарката от пурата във водата. Тя изсъска и угасна.

Гласовете бяха там. Старицата. Баща ти не би постъпил така. Тя живееше от месеци в главата му, но беше Елън Тарбат. И все пак не беше Елън от Съдърланд. Казваше се Кейт и беше от Йоркшир. Баща ти не вършеше нещата по този начин, не по този начин. Тя бе огорчена, изнурена, непоклатима. Той винаги си плащаше разноските. И беше горд. На погребението му раздадох шунка. А госпожа Хакуърт е толкова стисната, че на погребението на мъжа си раздаде само кифлички.

Тя беше Кейт, но в същото време беше и Елън. Минало и настояще, измислица и реалност, всичко омотано като стоманено въже, без да е ясно къде свършва едното и започва другото. Това нещо в него щеше да нараства като тумор, докато изпълни съзнанието му, докато целият бъде завладян от него и от хората, които се стремяха да излязат от главата му, за да се появят на белия лист хартия.

И седмици, а може би и месеци, той ще живее в пълен вакуум, неспособен да прави каквото и да било, освен да се грижи за най-належащите нужди — като спането или купуването на цигари от близката кръчма.

Очакването за това състояние го изпълни с трескаво вълнение. Въпреки студа дланите му се изпотиха. Той се обърна и погледна неясната грамада на къщата. На тавана светеше и той си представи как старата Елън крета насам-натам, как си слага ченето в чашка, казва си молитвата и си ляга. Видя я как лежи, загледана в тавана, с щръкнал над чаршафа нос, и чака несигурния сън на старостта.

Зад дръпнатите пердета във всекидневната на Роди също светеше. Но в спалнята под нея, където спеше Виктория, бе тъмно.

Оливър бавно се върна в къщата.

Виктория спеше, но се събуди, когато той влезе и светна нощната лампа. Оливър седна на леглото, Виктория се обърна, прозя се, видя го и изрече името му. Носеше нощница от тънък бял лен, обшита с дантела, а бледорусите й коси бяха разпилени по възглавницата като нишки от светложълта коприна.

Оливър свали вратовръзката си и разкопча горното копче на ризата.

— Къде беше? — попита Виктория.

— Навън.

— Колко е часът?

Той събу обувките си.

— Късно е. — Наведе се и хвана лицето й с две ръце. Започна бавно да я целува.

* * *

Най-накрая той заспа, но Виктория лежа будна в прегръдките му около час. Пердетата бяха дръпнати и студеният нощен въздух нахлуваше през отворения прозорец. Торфеният огън в огнището гореше силно и трептящата светлина на пламъците хвърляше отблясъци по ниския бял таван. Сутрешната кавга се стопи в любовта. Виктория почувства облекчение. Тя лежеше, обзета от безмълвна увереност — успокоителна като наркотик — че едно такова съвършенство не може по никакъв начин да бъде разрушено.

X
Петък

Събуди се внезапно, цялата напрегната и объркана, без ни най-малка представа къде се намира. Видя големия прозорец, а през него небето — бледо, ведро и безоблачно. Очертанията на хълмовете бяха остри като парчета стъкло, най-високите върхове — огрени от първите лъчи на изгряващото слънце. Бенхойл. Бенхойл може би в най-прелестния си вид. Денят обещаваше да бъде хубав. Ще заведе Томас на плажа.

Томас. Бабата на Томас. Госпожа Арчър. Днес ще напише писмо на госпожа Арчър.

Ето как, докато Виктория още спеше, съзнанието й, може би разбрало, че тя е способна да се колебае безкрайно по този въпрос, взе само решението. Още сутринта ще напише писмото и при първа възможност ще го изпрати. Адресът ще вземе от телефонния указател от пощата в Крийгън. Удбридж беше в Хампшър. Малко селце. В едно малко селце сигурно няма много семейства Арчър.

Писмото започна да се оформя в главата й. Пиша Ви, за да Ви известя, че Томас е добре и е много щастлив.

А бащата на Томас? До нея Оливър спеше безшумно, извърнал глава, протегнал дългата си ръка над завивките, с дланта нагоре, пръстите му — леко присвити и отпуснати. Виктория се изправи на лакът и се загледа в спокойното му лице. В този миг той изглеждаше беззащитен и уязвим. Той я обичаше. Любовта и страхът не можеха да съжителстват. Тя не се боеше от Оливър.

А и — тя внимателно се отпусна на възглавницата — Оливър няма защо да знае. Оливър не искаше да Ви пиша, затова би било по-добре, ако не споменавате за това писмо и не се опитвате да се свържете с нас.

Не можеше да се начуди как не се бе сетила по-рано за тази безобидна измама. Госпожа Арчър ще разбере. На нея й трябваше само да узнае, че внукът й е добре. Виктория ще й обещае в края на писмото, че ще й пише отново, че ще поддържа връзка с нея. И така ще завържат истинска кореспонденция.

Откъм затворената врата на съседната стая, където спеше Томас, се чу шум. Странни звуци „ме-ме-ме“ нарушиха утринната тишина. Томас пееше. Тя си го представи: лапнал пръст, как думка с Прасчо по стената до леглото. След малко пеенето престана, чу се тътрене на крака, вратата се отвори и Томас се появи.

Виктория се престори на заспала и затвори очи. Томас се покатери на леглото, излегна се отгоре й и отвори очите й насила с дебелите си пръстчета. Тя видя лицето му на сантиметри от своето, сините му очи бяха смущаващо близко, носът му — почти опрян в нейния.

Все още не беше писала на баба му, но днес щеше да го стори и това решение я освободи от вината и я изпълни с нежност към Томас. Тя го прегърна и го гушна, а той опря бузата си в нейната и леко я ритна в корема. След малко стана ясно, че той повече не може да мирува, и Виктория стана. Оливър спеше спокойно. Тя занесе Томас в стаята му, облече го, после се облече и тя. Оставиха Оливър да спи и хванати за ръце се изкачиха по стълбите, за да потърсят нещо за закуска.

В Бенхойл изглежда нямаше установен ред: двете домакинства — голямата къща и домът на Роди — работеха, тъй да се каже, успоредно едно с друго. Вчера на обяд всички ядоха супа и сирене в приятната поразхвърляна всекидневна на Роди, на масата, дръпната до прозореца. Обядът беше съвсем непринуден, като пикник. Вечерята, обаче, беше съвсем различно нещо. Сервираха я в огромната трапезария на голямата къща. По негласно споразумение всички се бяха преоблекли за случая. Оливър си беше сложил кадифеното сако, а Роди носеше отесняло карирано сако и пояс между ризата и тъмните панталони, които вече не му ставаха в кръста. В камината пламтеше огън, в сребърните свещници горяха свещи, а големите мрачни портрети на представителите на рода Дънбийт гледаха от облицованите с ламперия стени. Виктория се зачуди кой ли от тях е Джок, но й беше неудобно да попита. Имаше нещо смущаващо в празния стол в края на масата. Виктория имаше чувството, че са натрапници, влезли без разрешение в чужда къща, и всеки момент собственикът щеше да се върне и да ги завари.

Но тя явно беше единствената, обзета от подобна смущаваща вина. Оливър и Роди не спряха да говорят за разни издатели, продуценти и писатели, за които Виктория нямаше абсолютно никаква представа. Разговорът се лееше сред изобилие от вино. Дори старицата Елън сякаш не виждаше нищо нередно в празничното настроение в самата нощ след погребението на полковника. Тя ходеше напред-назад с изтритите си обуща, облякла най-хубавата престилка върху черната си рокля, подаваше тежките овални чинии през прозорчето от кухнята и отнасяше обратно празните съдове. Виктория понечи да помогне, но Роди я спря.

— Джес Гътри помага на Елън в кухнята. Ако само се надигнеш от стола, ще я обидиш смъртно — каза той, когато Елън не можеше да ги чуе. Виктория остана на мястото си, въпреки че не го смяташе за правилно, и се остави да я обслужват наравно с другите.

По някое време, докато вечеряха, Елън изчезна за десетина минути. Когато се върна с кафе на подноса, тя обяви, без каквото и да било встъпление, че малкото момченце спи като ангел, и Виктория разбра, че си е направила труда да се разходи по дългите каменни коридори и през двора, за да провери как е Томас. Това много я трогна.

— Тъкмо се канех да ида да го видя — рече тя на Елън, но Елън стисна устни, сякаш Виктория бе казала нещо неприлично.

— И защо да си прекъсвате вечерята, когато аз мога да нагледам детето?

Виктория се почувства порицана.

На следващата сутрин тя се сблъска с нелогичностите на чуждата кухня, но чрез продължително отваряне и затваряне на шкафчета успя най-накрая да намери яйца, хляб и кана мляко. Томас само й пречеше и постоянно се мотаеше из краката й. Тя намери подходящи чаши и чинии, ножове и вилици. Малко масло и бурканче нескафе. Виктория нареди масата, сложи Томас на стола, върза около врата му една хавлия и отчупи горния край от черупката на яйцето. Томас залапа тихомълком.

Виктория си направи чаша кафе, придърпа един стол и седна срещу детето.

— Искаш ли днес да отидем на плажа? — попита тя.

Томас спря да яде и я погледна. По брадичката му се стичаше жълтък. Виктория го избърса. В този момент вратата откъм двора се отвори и затвори. Някой бавно се заизкачва по стълбите. След миг на прага се появи Елън.

— Добро утро — рече Виктория.

— Добро утро. Вие вече сте станали. Много сте ранобудна, госпожо Добс.

— Томас ме събуди.

— Дойдох да видя дали искате да ви направя закуска, но вие, гледам, вече сте се погрижили.

Държанието й беше объркващо, понеже по гласа й не се разбираше дали човек е постъпил правилно или не. Изражението й също не помагаше, тъй като на лицето й бе изписано постоянно неодобрение. Бледите й очи бяха студени и лъскави, а устата — сбръчкана, сякаш някой я беше навървил с конец и го бе стегнал здраво. Косата й беше изтъняла и бяла, дръпната назад и навита на стегнат кок. Отдолу розовееше кожата. Тялото й изглеждаше смалено от старостта, а дрехите — тези дрехи на неостаряващо приличие — й стояха така, сякаш бяха с един номер по-големи. Само ръцете й бяха едри и сръчни, червени от търкане, а ставите — подути и изкривени като стари корени. Тя стоеше, кръстосала ръце върху цветната престилка на корема си, и изглеждаше така, сякаш през целия си дълъг живот нито за миг не е спряла да работи. Виктория се зачуди на колко ли е години.

— Може би ще изпиете едно кафе? — попита тя нерешително.

— Кафе въобще не кусвам. Не ми понася.

— Тогава чаша чай?

— Не, не. Вече пих чай.

— Ами защо не седнете? Отморете се малко.

За миг си помисли, че дори този малък жест на приятелство ще бъде отхвърлен, но Елън, може би привлечена от немигащия поглед на Том, взе един стол и се настани до масата.

— Изяж си яйцето — рече тя на Томас и после се обърна към Виктория. — Красиво дете. — На шотландския й говор това прозвуча като „красифо тете“.

— Вие обичате ли децата?

— О, да. Навремето имаше много деца в Бенхойл, пълно беше. — Явно беше дошла да види Томас и да побъбри. Виктория замълча и, естествено, старата жена продължи. — Дойдох да се грижа за Чарли, когато беше бебе. Чарли беше най-малкият от момчетата. И за другите съм се грижила, но Чарли беше само мой. Той сега е в Америка. Ожени се за американка. — Небрежно, сякаш не можеха да стоят мирни, ръцете й намазаха филийката на Томас с масло и я нарязаха на тънки лентички.

— Толкова ми е неудобно, че пристигнахме тъй скоро след… Ние, нали разбирате, не знаехме… — започна Виктория и замълча. Беше се объркала и съжаляваше, че въобще подхвана тази тема, но Елън не се смути ни най-малко.

— Имате предвид внезапната смърт на полковника и вчерашното погребение?

— Да.

— Хубаво погребение. Дойдоха всички големци.

— Наистина ли?

— Имай предвид, че той беше самотен човек. Нямаше си деца. На госпожа Джок й беше много мъчно, че не може да има деца. „Ето, ти си тук, Елън, казваше тя, и горе празната детска стая чака бебета, но май няма да има нито едно.“ И наистина нямаше.

Тя постави още едно парченце препечена филийка в ръката на Томас.

— Какво стана с нея?

— Умря. Преди пет години. Умря. Беше красива жена. Вечно усмихната. — Тя се обърна към Томас. — Да, закуската ти е много вкусна!

— А вашето момче… Чарли, той няма ли деца?

— О, има. Чарли има момче. Какво живо дете беше! Идваха тук през лятото, тримата, това бяха чудесни времена. Пикници в планината или на плажа в Крийгън. „Имам твърде много домакинска работа, че да ходя на пикници, казвах аз.“ Но Джон упорстваше: „Хайде, Елън, трябва да дойдеш, без теб няма да е никакъв пикник.“

— Той Джон ли се казва?

— Да, кръстен е на полковника.

— Сигурно ви е липсвал, когато се е върнал в Америка.

— О, къщата изглеждаше пуста, когато си заминаваха. Като гробница.

Виктория изведнъж хареса страшно много Елън. Вече не се боеше и не се стесняваше от нея.

— Аз предварително знаех малко за Бенхойл, защото съм чела книгите на Роди.

— Това бяха най-хубавите години, когато момчетата бяха малки. Преди войната.

— Трябва да е бил забавно дете, с неговите странни домашни любимци.

Елън зацъка с език и вдигна ужасено ръце при този спомен.

— Понякога си мислех, че ще ме довърши. Истинско дяволче. Иначе изглеждаше като ангел, но никога не знаех какво ще му дойде на ум. А когато трябваше да му пера дрехите, почти сто процента беше сигурно, че джобовете му са пълни с червеи.

Виктория се засмя.

— Това ме подсеща да ви попитам дали мога да изпера някъде. Пътувахме четири дни, а по пътя нямах възможност да пера и скоро ще ни свършат чистите дрехи.

— Можеш да използваш пералнята.

— Ако ги донеса в голямата къща след закуска, ще ми покажете ли къде е и как да я пусна?

— Хич не се безпокойте за тая работа. Аз ще ги пусна в пералнята. Няма да прекарате ваканцията си в пране, я! А пък… — добави тя с престорена невинност — ако някой път искате да поизлезете със съпруга ви, аз мога да наглеждам детето.

Тя явно желаеше да се грижи за Томас, да го вземе под свое покровителство. Виктория си спомни за писмото, което се канеше да напише.

— Трябва да напазарувам. Свършила ни е пастата за зъби, а и Оливър ще иска цигари. Ако отида тая сутрин с колата до Крийгън, ще мога ли наистина да ви оставя Томас? Той не обича много да пазарува.

— Защо му е да пазарува? Това е глупаво занимание за един малък мъж. — Тя се наведе напред и кимна с глава към Томас, сякаш двамата се бяха наговорили. — Ще останеш при Елън, нали, сладурче? Ще помогнеш на Елън да изпере.

Томас се втренчи в малкото й кафяво сбръчкано лице, тъй близко до неговото. Виктория с безпокойство очакваше реакцията му. Щеше да бъде много неудобно, ако се разпищеше и обидеше Елън. Но Томас и Елън се харесаха. Деляха ги много години, но и двамата принадлежаха към един и същи свят. Томас бе привършил със закуската. Той стана от стола, взе Прасчо от пода до хладилника и отиде да го покаже на Елън.

Тя хвана прасенцето и започна да го подрусва на масата, все едно танцува, припявайки с дрезгавия си глас:

Кити имаше свинче

на вратлето със звънче.

Томас се засмя. Той сложи ръка на коляното й и нейната стара кокалеста ръка хвана дебелите му пръстчета.

Учудващо е колко прости, колко естествени стават нещата, когато човек вземе някакво решение. Проблемите се изглаждат, трудностите изчезват. Елън отнесе Том и прането и по този начин с един замах освободи Виктория от двете най-належащи задължения. Роди и Оливър, вероятно под въздействието на брендито, още не бяха станали. Виктория влезе в стаята на Роди, за да потърси листа за писма, и завари спуснати пердета и натежал от застоялия цигарен дим въздух. Тя дръпна завесите, отвори прозорците и изпразни пепелниците в камината.

На рафта за писма в разхвърляното бюро на Роди намери листа за писане — бели и с отпечатан адрес. За миг се поколеба кои да използва. Ако използваше белите и не напишеше адреса, госпожа Арчър нямаше да знае как да ги намери. А това предизвикваше съмнения за някаква тайнственост, сякаш те с Оливър наистина криеха нещо.

Освен това едрите букви на адресирания лист бяха доста внушителни и вдъхваха увереност. БЕНХОЙЛ, КРИЙГЪН, СЪНДЪРЛАНД. Простотата на този надпис несъмнено щеше да направи силно впечатление на госпожа Арчър. Ето защо Виктория взе лист с напечатан адрес и един плик, обточен с тъмносиня ивица. В потъмнялата сребърна каничка откри химикалка. Сякаш някой я беше улеснил, като й бе приготвил всичко необходимо.

Скъпа Госпожо Арчър,

Пиша Ви, за да съобщя, че Томас е добре и е щастлив. Откакто напуснахме Лондон, той е много послушен, почти не плаче и никога не се буди през нощта. Също така добре се храни.

Тя спря, лапна края на химикалката и се зачуди дали да й пише, че Томас нито веднъж не е попитал за баба си. Най-накрая реши, че това не е особено тактично.

Както разбирате, ние сега сме в Шотландия, слънцето грее, затова може би ще заведа Томас на плажа.

Тя отново спря, после продължи с последната и най-деликатна част от писмото.

Оливър не знае, че Ви пиша. Ние говорихме по този въпрос и той силно се възпротиви. Затова би било по-добре, ако не споменавате за това писмо и не се опитвате да се свържете с нас. Аз пак ще Ви пиша по-нататък, за да Ви уведомя как е Томас.

С най-добри пожелания

Виктория…

Виктория коя? Тя не беше Виктория Добс, но и вече не се чувстваше Виктория Брадшоу. Накрая написа само малкото си име. Пъхна писмото в плика, а плика — в джоба на жилетката. После се промъкна в спалнята и взе дамската си чанта с портмонето. Оливър не помръдна. Виктория излезе, качи се във волвото и потегли към Крийгън.

Роди Дънбийт, вързал огромна престилка на сини и бели райета, с която изглеждаше като преуспяващ месар, стоеше до плота в малката кухня, кълцаше зеленчуци за супата и се опитваше в същото време да пренебрегне обстоятелството, че страда от махмурлук. В дванайсет часа щеше да си налее от лечебното бренди с джинджифил, но сега беше още дванайсет без петнайсет и Роди си запълваше времето, удържайки на изкушението да подрани с питието, с успокоителна кулинарна дейност. Той обичаше да готви. Всъщност, беше отличен готвач и му беше страшно приятно, че има гости, за които да се прояви, а не само за себе си.

Въпросните гости, дали по уговорка, или случайно, бяха спазили традицията на Бенхойл и бяха излезли. Когато Роди се измъкна от леглото, Виктория и детето бяха изчезнали. Това го зарадва. Той изпитваше ужас от гости, които се мотаят из къщата отегчени, а и имаше нужда от тишина и спокойствие, за да свърши дребните си домакински задачи.

Все пак той отиде до голямата къща, за да се поинтересува от учтивост, и Елън му каза, че Виктория е отишла с колата до Крийгън. Момченцето беше при Елън, помагаше й да простира прането и си играеше с кошничката с щипки.

Когато най-накрая стана, Оливър въобще не се обезпокои от самостоятелните действия на семейството си. На Роди дори му се стори, че изглежда облекчен, тъй като се е отървал от тях за час-два. Двамата си похапнаха добре, после решиха да отидат следобед до Уик. Там един приятел на Роди, уморен от напрегнатия живот на юг и от постоянното пътуване, беше основал своя печатница, специализирана в издаване в малки тиражи на красиво ръчно подвързани книги. Роди се интересуваше от всичко, свързано с художествена изработка, и отдавна се канеше да иде да види как работи печатарската машина, пък и да обиколи подвързвачницата. Покани Оливър да го придружи и той с радост се съгласи.

— Ами Виктория? — попита Роди.

— О, тя сигурно ще се занимава с Томас.

Позвъниха в Уик и уговориха посещението. След като се повъртя наоколо, Оливър призна, че би искал да поработи, Роди му даде един бележник и го прати в библиотеката в голямата къща, където, за свой късмет, Оливър прекара необезпокояван времето до обяд.

След като остана сам, Роди запали буен огън в камината, написа няколко писма и се зае да приготви супа. Въздухът се изпълни със свежата и силна миризма на целина, от прозореца струеше слънчева светлина, от радиото се носеше Вивалди. Телефонът иззвъня.

Роди изруга и продължи да реже целината, сякаш телефонът щеше сам да се вдигне. Това, разбира се, не стана и той остави ножа, избърса ръцете си в хавлията и отиде във всекидневната.

— Роди Дънбийт на телефона.

— Роди, обажда се Джон Дънбийт.

Роди приседна. За щастие зад него имаше стол. Беше безкрайно учуден.

— Мислех, че си в Бахрейн.

— Не. Върнах се вчера сутринта. Роди, ужасно съжалявам за Джок. Както и за това, че не можах да дойда на погребението.

— Ние те разбираме, момчето ми. Много мило, че изпрати телеграма. Откъде се обаждаш? От Лондон ли? Сякаш говориш от съседната стая.

— Не, не съм в Лондон. В Инвърнес съм.

— В Инвърнес? — Мислите на Роди, малко позамаяни от снощния коняк, сякаш не работеха на пълни обороти. — Как само се движиш. Кога пристигна в Инвърнес?

— Хванах нощния влак. Пристигнах сутринта. Срещнах се с Робърт Маккензи. Той каза, че мога да ти позвъня и… да дойда в Бенхойл.

— Разбира се. Това е чудесно. Остани няколко дни, за уикенда. Кога да те чакаме?

— По някое време следобед. Ще наема кола. Удобно ли е да дойда следобед?

— О, прекрасно… — започна Роди, но после се сети за печатницата и се плесна по челото с длан — един театрален жест на припомняне, напълно излишен в момента, тъй като нямаше кой да го види. — Дявол да го вземе, мен няма да ме има. Имам уговорка да отида в Уик. Един приятел ми е на гости и ще ходим там в една печатница. Но това няма значение. По някое време ще се върнем, а и Елън е тук.

— Как е Елън?

— Непоклатима. Всички ни засенчва. Ще й кажа, че пристигаш. Да те чака.

— Надявам се, че не те притеснявам.

Роди си спомни, че Джон бе винаги много любезен.

— Ни най-малко не ме притесняваш. Освен това — добави той, понеже не виждаше причина да го премълчава — къщата вече е твоя. Няма защо да искаш позволение от себе си, за да останеш.

Настъпи кратка пауза.

— Да — каза Джон замислено. — Да. Това е едно от нещата, за които искам да поговорим. Имаме много за обсъждане.

— Ще си побъбрим хубавичко след вечеря — обеща Роди. — Довиждане, засега. Ще те чакам с нетърпение. Толкова време не сме се виждали, Джон.

— Да — отвърна Джон и интонацията му изведнъж се стори на Роди съвсем американска. — Наистина отдавна не сме се виждали.

Виктория се върна десетина минути по-късно, когато Роди, вече свършил със супата и почистил кухнята, си беше налял дългоочакваното бренди с джинджифил. Той седеше до прозореца и наблюдаваше едно ято бели чайки, които бяха накацали и кълвяха нещо по брега на езерото, когато чу шума от пристигащата кола. Само след миг входната врата долу се отвори и се затвори.

— Виктория?

— Здравей!

— Горе съм. Сам. Качи се при мен.

Виктория послушно изтича по стълбите и го завари да седи самотно в другия край на стаята, единствено в компанията на Барни.

— Къде са останалите?

— Оливър е в голямата къща. Затворил се е в библиотеката и работи. А Томас е още с Елън.

— Сигурно е добре да ида да си го прибера.

— Няма нужда. Нищо му няма. Седни. Пийни малко.

— Не, не искам да пия.

Тя седна до него и свали шала си. Той си каза, че е много хубава. Вчера, когато я видя за пръв път, въобще не му се стори такава. А стеснителна и безлична, дори скучна. По време на вечерята тя не пророни нито дума и Роди така и не можа да се начуди какво намира Оливър в нея. Но тази сутрин тя беше съвсем различна. Светнали очи, розови бузи, усмихнати устни. Сега пък Роди се зачуди защо Оливър не се ожени за нея. Може би нещо в произхода й… На колко години беше? Къде са се срещнали? От колко време са заедно? Изглеждаше прекалено млада, за да е майка на двегодишно дете, но пък младите хора днес сякаш бързаха да се обвържат веднага, след като завършат училище, и се впускаха в семеен живот по начин, който Роди на младини би сметнал за крайно безразсъден. Той забеляза красивите й зъби.

— Като гледам светналите ти очи и щастливото ти лице, сигурно нещо хубаво се е случило в Крийгън.

— Времето е прекрасно. Вижда се на километри и всичко грее и искри. Нямах намерение да се бавя. Отидох само да купя паста за зъби, цигари и други дребни неща, но Елън каза, че няма нищо против да гледа Томас, а пък и в Крийгън е толкова хубаво. Пообиколих тук-там — ходих в църквата и в къщата, където преди са живели свещениците, но сега е преправена на магазин за занаятчийски изделия.

Ентусиазмът й беше трогателен.

— Купи ли си нещо?

— Не, но сигурно ще се върна да си купя. Продават много хубави пуловери от шетландска вълна. После ходих и на плажа. Нямам търпение да заведа Томас. Очаквах да е студено, но не беше. Слънцето грееше приятно.

— Радвам се, че си прекарала добре сутринта.

— Да. — Погледът й срещна неговия и част от блясъка изведнъж изчезна от очите й. — Нямах възможност да ти го кажа снощи, но от Оливър научих за брат ти. Много съжалявам. Много ми е неудобно, че дойдохме.

— Не трябва да ти е неудобно. Вашето присъствие ми се отразява добре.

— Само ви създаваме допълнителни грижи. Цяла сутрин се чувствам гузна, че вместо да помогна на теб или на Елън, аз изоставих Томас.

— Не е зле да прекараш час-два без Томас.

— Ами, всъщност, доста е приятно. — Те се засмяха единодушно. — Каза, че Оливър работи ли?

— Да.

— Не знаех, че му се работи. — Виктория сви вежди.

— Сигурно иска да си запише някоя идея, преди да е отлетяла от главата му. — Роди си спомни заплануваното пътуване до Уик следобед и й разказа за него. — Ако искаш, ще те вземем с нас, но Оливър каза, че сигурно ще се занимаваш с Томас.

— Предпочитам да остана тук.

— В такъв случай можеш да ми помогнеш. След обед ще пристигне един млад мъж. Ще остане ден-два. Ако не сме се върнали, моля те погрижи се за него, направи му чай, въобще посрещни го като хората.

— Разбира се. Но той къде ще спи? Ние май напълнихме къщата ти.

— В голямата къща. Вече предупредих Елън и тя замалко не литна от вълнение. Извади ленени чаршафи и захвана да търка и да лъска.

— Струва ми се, че тя си има достатъчно работа и без нови гости.

— Да, но този млад мъж е любимецът на Елън. Моят племенник Джон Дънбийт.

Виктория погледна Роди учудено.

— Джон Дънбийт? Синът на брат ти Чарли? Елън ми разказа за него тази сутрин на закуска. Той не е ли в Америка?

— Не, не е. Обади ми се по телефона от Инвърнес.

— Елън сигурно е на седмото небе.

— Да, така е. И не само защото Джон идва на гости, но защото Джон е новият собственик на Бенхойл. Брат ми Джок остави Бенхойл на Джон.

Виктория се смути.

— Мислех, че ти си новият господар.

— Опазил ме бог.

— Достоен си да бъдеш новият господар — усмихна се тя.

— Много си любезна, но като земевладелец аз съм безполезен. Твърде съм стар и затънал в пороци. Новата метла чисто мете. Като съобщих новините на Елън, очичките й проблеснаха, но дали беше сълза или радостна искрица, не разбрах.

— Не говори така за нея. Тя ми харесва.

— И на мен ми харесва, но някой ден ще ме вкара в лудницата. — Той въздъхна и погледна празната си чаша. — Сигурна ли си, че не искаш да пийнеш?

— Да, напълно.

— В такъв случай, бъди така добра да отидеш да намериш Оливър и момченцето и да им кажеш, че обядът ще е готов след около десет минути. — Той се вдигна от стола до прозореца и отиде да хвърли дърва в догарящия огън. Както обикновено се разхвърчаха искри и както обикновено Роди стъпка нажежените въгленчета върху изстрадалото килимче пред камината.

Виктория тръгна да свърши каквото я помолиха. Пред стълбите тя спря.

— Къде каза, че е Оливър?

— В библиотеката.

Тя затопурка надолу като нетърпеливо дете. Останал сам, Роди отново въздъхна. Помисли, помисли, после се предаде. Наля си още едно питие и отиде в кухнята, за да нагледа ароматната си супа.

* * *

Виктория подаде глава от вратата.

— Оливър!

Той не пишеше. Седеше зад бюрото до прозореца с отпуснати ръце и протегнати крака, но всъщност не пишеше.

— Оливър!

Той се обърна. Минаха една-две секунди, докато я познае. Празният му поглед се съживи. Усмихна се, сякаш току-що се събуждаше. Вдигна ръка и разтри врата си.

— Здравей.

— Време е за обяд.

Тя затвори вратата зад себе си. Оливър протегна дългата си ръка и Виктория отиде при него. Той я прегърна, зарови лицето си в дебелия й пуловер и се сгуши като дете в топлината му. Спомените от предната нощ я изпълниха с нежност. Виктория опря брадичка върху главата му и погледна листите на бюрото, изписани с тесния сбит почерк на Оливър и неговите драсканици и заврънкулки.

— Време е за обяд — повтори тя.

— Не може да бъде. Тук съм едва от пет минути.

— Роди каза, че си тук от сутринта.

— Ти къде ходи.

— В Крийгън.

— Какво прави там?

— Пазарувах. — Той я отдръпна от себе си и я погледна в очите. Виктория спокойно срещна погледа му и повтори. — Пазарувах. Купих ти цигари. Предположих, че скоро ще ти свършат.

— Добро момиче.

— Днес следобед пристига нов гост.

— Кой?

— Джон Дънбийт. Племенникът на Роди. — Тя изимитира шотландския акцент: — Новият млад господар на Бенхойл.

— Боже мой! — възкликна Оливър. — Все едно живеем в някой роман от Уолтър Скот.

Тя се засмя.

— Искаш ли да обядваш?

— Да. — Той бутна настрана бележника и стана схванато. Протегна се и се прозя. — Но първо искам да пийна.

— Роди цяла сутрин си мечтае някой да пийне с него.

— Ти идваш ли?

— Най-напред ще намеря Томас. — Двамата тръгнаха към вратата. — Прекара сутринта с Елън.

— Браво на Елън — рече Оливър.

Джон Дънбийт, седнал зад кормилото на взетия под наем форд, премина през Евънтън, след което пътят зави на изток. От дясната му страна, под безоблачното зимно небе се простираше заливът Кромарти Фърт, син като Средиземно море, в цялото великолепие на прилива. Отвъд него се виждаха острите като бръснач очертания на мълчаливите планини от Черния остров на фона на чистата искряща светлина. Тучни поля се спускаха към брега на морето, по високите склонове пасяха овце, червени трактори, досущ като играчки в далечината, разораваха плодородния чернозем.

Ослепителната сияйност на деня дойде като неочакван дар. Джон бе напуснал забуления в сив дъжд Лондон и се бе качил на влака в състояние на пълно изтощение. Уморен от четирийсет и осем часа непрестанна дейност, измъчван от разликата във времето и все още смутен от неочакваното наследство, което получи от Джок, той изпи две огромни уискита и заспа тъй дълбоко, че се наложи служителят в спалния вагон да го събуди, за да му съобщи, че влакът вече от пет минути е на гара Инвърнес.

Сега, на път за Бенхойл, без други задължения, освен да занесе неизбежно лошите вести на хората, които живееха там, Джон не можеше да се освободи от чувството, че отива на почивка.

Това отчасти се дължеше на мисловни асоциации. Колкото по се отдалечаваше от Лондон и се приближаваше към Бенхойл, толкова по-ясни и живи ставаха спомените. Той познаваше този път. Обстоятелството, че не бе минавал по него от десет години, сякаш нямаше значение. Като че ли беше вчера. Единствената разлика бе, че сега до него го нямаше баща му, тръпнещ в очакване и загрижен, да не би Джон да пропусне някоя от познатите природни забележителности.

Пътят се разклони. Джон остави Кромарти Фърт зад гърба си, изкачи планината Струи и се спусна от другата страна към великолепието на следващия залив — Дорнох Фърт. Забеляза покритите с гори хълмове на отсрещния бряг, а зад тях — заснежените сурови върхове на Съндърланд. На изток се простираше откритото море, спокойно и синьо като летен ден. Джон отвори прозореца на колата и усети влажния познат мирис на мъх и торф, острия дъх на морски водорасли, изхвърлени долу по брега. Пътят се виеше и фордът с лекота вземаше гладките завои.

Четирийсет минути по-късно той мина през Крийгън. Намали в очакване на отбивката за Бенхойл. Стигна до нея и изостави главния път. И тук всичко му бе познато, но по по-различен начин. Отново беше на Бенхойлска земя. Ето пътеката, по която бяха тръгнали с баща си и Дейви Гътри в един мрачен ден и която се изкачваше до върха на далечния хълм, а после се спускаше към запустялата долчинка на Лох Феосег. Там ловиха риба, а късно вечерта Джок дойде да ги вземе с колата.

Долу бълбукаше реката и той мина край мястото, където веднъж цели два часа се бори с една сьомга. Първият ред ловни укрепления изникна пред погледа му, след това домът на семейство Гътри. Отъпканият двор бе весело окичен с пране, а вързаните овчарски кучета се разлаяха по преминаващата кола.

Той взе последния завой. Пред него се ширна Лох Мюи, а в края на езерото, задрямала и самотна под късното следобедно слънце, стоеше старата сива къща.

Това беше най-тежкият момент, но Джон беше твърд в решението си. „Ще я продам“, каза той тази сутрин на Робърт Маккензи, защото от мига, в който прочете писмото на адвоката, знаеше, че няма какво друго да направи.

Дали беше чакала колата, или не, Джон не знаеше, но Елън Тарбат се появи почти мигновено. Тъкмо отвори багажника на форда и извади куфара, и тя заслиза по стълбите към него. С малко несигурна походка, по-мъничка отколкото си я спомняше, с изплъзнали се от кока бели коси, с червени възлести старчески ръце, широко разтворени, за да го посрещнат.

— Ето те и теб, значи. Какво щастие да те видя отново след толкова години.

Той остави куфара на земята и я прегърна. Трябваше да се наведе почти на две, за да може тя да го целуне и нейната крехкост, нейната лекота го трогнаха. Помисли си, че трябва да я вкара в къщата, преди вятърът да я грабне и отнесе. И при все това, тя се спусна към куфара и преди да успее да я спре, го грабна и го помъкна към къщата. Наложи се със сила да го измъква от ръката й.

— Какво правиш? Аз ще го нося.

— Добре, хайде да влезем на топло.

Елън тръгна по стълбите и Джон я последва. След като влязоха, тя затвори внимателно вратите. Джон се озова в огромния вестибюл и веднага го връхлетя мирис на торфен дим, на тютюн, на лак и кожа. Дори да беше сляп, пиян или смъртно болен, той щеше да познае Бенхойл по този мирис.

— Добре ли пътува? Много се изненадах тая сутрин, когато Роди ми каза, че пристигаш. Мислех, че си още при онези араби.

— Къде е Роди?

— С господин Добс отидоха в Уик. Но тази вечер ще си дойдат.

— Той добре ли е?

— Справя се. Смъртта на чичо ти ужасно ни разстрои… — тя го поведе бавно по стълбите, подпирайки се с една ръка за парапета — … но аз имах предчувствие. Щом не се прибра за обяд, бях сигурна, че нещо се е случило. И така си беше.

— Сигурно е добре, че си е отишъл по този начин.

— Да, да. Прав си. На разходка с кучетата. На спокойствие. Но е ужасно за нас, които оставаме.

Тя стигна завоя на стълбите. Спря да отдъхне и да си поеме въздух за следващото изкачване. Джон прехвърли куфара в другата ръка. Продължиха нагоре.

— И ти сега се връщаш в Бенхойл. Джеси и аз се чудехме какво ще стане с имението, след като полковникът умря толкова ненадейно, но не беше много прилично да разпитваме. Затова, когато Роди ми съобщи тази сутрин, можеш да си представиш колко се зарадвах. „Та това е, казах му, най-подходящият човек за Бенхойл. Синът на Чарли! Няма друг като Чарли.“

Той не искаше разговорът да продължава в тази посока и твърдо смени темата.

— А ти, Елън? Как я караш?

— По-млада не ставам, но си намирам работа.

Като знаеше колко е голяма къщата, Джон не можеше да си представи, че Елън ще остане без работа. Най-накрая стигнаха на етажа. Джон се зачуди къде ли ще спи. Обхвана го страшното подозрение, че Елън ще го настани в спалнята на чичо му. Тя беше способна да го подложи на това ужасно изпитание и той почувства облекчение, когато го поведе към най-хубавата стая за гости, където отсядаше с баща си. Елън отвори вратата. Стаята беше слънчева, а от прозореца лъхна свеж чист въздух.

— О! — възкликна тя и побърза да затвори прозорците.

Джон я последва и се огледа — същите високи и широки кревати, застлани с бели колосани памучни покривки, нощната масичка, огледалото с извита рамка, плюшеното канапе. Дори нахлулият студен въздух не можеше да разсее миризмата на лак и карбол. Елън, очевидно, се беше потрудила.

— Нищо не се е променило.

След като затвори прозорците, Елън се повъртя из стаята, изпъна лененото чердже и отвори огромния гардероб, лъхащ на камфор, за да провери закачалките. Джон остави куфара върху поставката за багаж до едното легло и отиде до прозореца. Слънцето бе започнало да се спуска към хоризонта и хълмовете бяха оцветени в розово. Окосената трева на поляната се простираше до храстите и отвъд тях до брезовата горичка, и докато Джон гледаше през прозореца, две фигури се появиха между дърветата и бавно се запътиха към къщата. Момиче с малко момченце. Зад тях, доста по-изтощен, вървеше стар черен лабрадор.

— Тази врата води към банята. Сложила съм чисти хавлии и…

— Елън, кои са тези?

Елън се приближи до прозореца и се загледа със старческите си очи.

— Това е госпожа Добс и момченцето й Томас. Цялото семейство гостува на Роди.

Те излязоха от горичката. Детето, което се влачеше след майка си, изведнъж забеляза водата и тръгна към брега на езерото. Момичето се поколеба, после примирено го последва.

— Вие с нея можете да пиете чай в библиотеката, а Томас ще пие чай с мен. — Елън продължи да го изкушава: — Във фурната има тава с кифлички, извадила съм и мед от пирен.

И тъй като Джон нито отговори, нито се обърна, Елън малко се подразни. В края на краищата беше отворила пиреновия мед специално за него.

— Сложила съм хавлии, така че можеш да си измиеш ръцете — напомни му тя с известна рязкост в гласа.

— Да, добре — разсеяно отвърна той.

Елън го остави сам. Той я чу как слиза бавно по стълбите. Момичето и детето заспориха за нещо. Тя се наведе, взе го на ръце и го понесе към къщата.

Джон се дръпна от прозореца, излезе от стаята, спусна се по стълбите и изскокна навън. Те веднага го забелязаха. Момичето, стреснато от внезапното му появяване, замръзна на място. Той прекоси чакъла и тръгна през тревата. Не разбра точно кога го позна. Знаеше само, че той я позна в мига, в който се появи сред дърветата.

Тя носеше джинси и красив зелен пуловер с парчета кожа на раменете. Лицата им, едно до друго, го гледаха как приближава. Големите им сини очи си приличаха като две капки вода. По носа й имаше лунички, каквито преди нямаше.

Госпожа Добс. Без съмнение с детето, което вдигаше врява оная нощ, когато я закара до дома й. Госпожа Добс.

— Здравей, Виктория — рече той.

— Здравей — отвърна тя.

Станаха четирима и на вечеря празният стол вече не беше празен.

Виктория носеше син кафтан от мека вълна, със златисти нишки по яката и ръкавите. Специално за вечерта си бе вдигнала косата, но прическата й се стори на Джон Дънбийт не особено сполучлива. Няколко руси косици се бяха изплъзнали и вместо да й придаде вид на изтънчена жена, кокът само подчертаваше младостта й. Дългата й гола шия изглеждаше уязвима като на малко дете. Миглите й бяха почернени, красивата й уста — много бледа. Лицето й не беше изгубило сдържаното си тайнствено изражение. Кой знае защо това се хареса на Джон. Той със задоволство откри, че макар и да не бе успял да разруши бариерата, то това не се беше удало и на Оливър Добс.

— Не са женени — каза му Роди, докато пийваха преди вечеря и чакаха семейство Добс да се появят. — Не ме питай защо. Тя е такова очарователно същество.

— Очарователна и потайна.

Може би в леглото, в любовта, тази бариера изчезваше. Погледът му се премести от Виктория върху Оливър и Джон с раздразнение откри, че инстинктивно бяга от тези красиви образи като подплашен кон. Той твърдо насочи вниманието си към думите на Роди.

— … Най-важното е да се инвестира в земята. Не само пари, но и време, и ресурси. Целта е да поникне, така да се каже, една тревичка там, където преди нищо не е расло, да се създаде работа за местните хора, да се спре непрестанното изселване на населението в големите градове.

Роди Дънбийт изявяваше една съвсем неочаквана страна от своя характер. Докато си вземаше портокал от купата в средата на масата, Виктория се зачуди колко ли хора са го слушали да говори така надълго и нашироко по тема, която явно му беше близка до сърцето. Защото той говореше с авторитета на човек, който е живял цял живот в Шотландия, който познава проблемите й и е готов да спори срещу всяко лесно решение, което според него е неуместно или непрактично. Хората бяха в основата на всичко. Всичко се връщаше при хората. Без хора няма общество. Без общество няма бъдеще, няма живот.

— А лесовъдството? — попита Джон Дънбийт.

— Зависи от подхода. Джеймс Дохарт, който обработва Глен Толста, засади един хълм с дървета, може би около четиристотин акра…

Виктория започна да бели портокала. Той беше в Бенхойл вече пет часа. Тя имаше на разположение пет часа, през които да се отърси от шока на внезапното му появяване, но все още се чувстваше объркана. Това, че младият американец, когото срещна в Лондон, и Джон Дънбийт, племенникът на Роди и единствен син на любимеца на Елън, Чарли, са всъщност един и същ човек, й се струваше невъзможно и абсурдно.

Джон седеше в края на огряната от мека светлина на свещите маса, спокоен и внимателен, със сериозно изражение, спрял поглед върху Роди. Носеше тъмен костюм и много бяла риза. Ръката му на масата бавно въртеше чашата с червено вино. Светлината от свещите проблясваше върху масивния златен пръстен с монограм.

— … Но той го направи така, че тези четиристотин акра да поддържат малко крави и четиристотин овце, дори агненето му се подобри. Но лесовъдството, както държавата подхожда към него, не решава проблема на планинските фермери. Едно масивно смърчово насаждение — и получаваш три процента възвръщаемост на капитала и още един безработен овчар.

Госпожа Добс. Виктория се питаше дали Роди му е казал, че не е омъжена за Оливър, или пък той сам се досещаше. При всяко положение беше ясно, че приема Томас за нейно дете. Това е добре, реши тя. За нея и Оливър вече не съществуваха нито оправдания, нито обяснения. Тя искаше да е така. Тя искаше да принадлежи на някого, някой да се нуждае от нея и сега принадлежеше на Оливър, а Томас имаше нужда от нея. Виктория раздели портокала на резенчета. Сок се стече по пръстите й и закапа по изящната украса на чинията.

— А туризмът? — попита Джон. — Планините и островите.

— Туризмът е едно приятно изкушение, но е опасен. Няма нищо по-потискащо от едно селище, изцяло зависимо от туристите. Можеш да направиш ваканционни къщи, да построиш дървени вили, можеш дори да отвориш дома си за посетители през лятото, но само едно лошо лято, и студът и дъждът ще наплашат обикновения човек и семейството му. Ако е рибар или планинар, или любител на птиците, сигурно няма да има нищо против малко дъжд. Но ако една жена и три деца се окажат затворени в малка къщичка в продължение на две дълги дъждовни седмици, следващото лято ще настояват да отидат в Торемолинос. Във всяко общество трябва да има работа за мъжете, а точно техните работни места изчезват.

Оливър въздъхна. Беше изпил две чаши червено вино и почна да му се доспива. Той слушаше разговора, не защото му бе интересно, а защото беше впечатлен от Джон Дънбийт. Олицетворение, така да се каже, на спокойния, възпитан янки, с риза от „Брукс Брадърс“ и неуловим акцент. Оливър го наблюдаваше скришно, докато той говореше. Какво го движеше в живота? Какви мотиви се криеха зад това вежливо, сдържано лице? Но най-интересно от всичко беше какво си мислеше за Виктория?

Оливър знаеше, че се бяха срещали в Лондон. Виктория му каза тази вечер, докато той се киснеше във ваната, а тя се решеше и двамата разговаряха през отворената врата.

— Наистина удивително — каза тя с лек и непринуден тон. Оливър познаваше този тон. Той сигнализираше „Внимание!“ и винаги разгаряше ненаситното му любопитство. — Той е човекът, който ме докара от партито оная нощ. Спомняш ли си? Когато Том ревеше.

— Искаш да кажеш Джон Хакенбакер от „Консолидейтид Алуминиъм“? Не може да бъде. Наистина удивително.

Беше невероятно. Оливър размишлява известно време, докато изцеждаше напоената с торфена вода гъба върху голите си гърди.

— И какво каза той, когато пак се срещнахте?

— Нищо особено. Пихме заедно чай.

— Той не трябваше ли да е в Бахрейн?

— Бил е. Но се върнал.

— Каква прелетна птичка. С какво се занимава, когато не хвърчи насам-натам.

— Струва ми се, че работи в банка.

— Ами тогава защо не си стои в Лондон, където му е мястото, и да осребрява чековете на хората?

— Оливър, работата му не е такава. А и има няколко дни отпуск, за да се оправи с имението на чичо си.

— И как се чувства като новия млад господар на Бенхойл?

— Не го питах. — Усети студенината в гласа й. Знаеше, че я дразни, затова продължи да се шегува.

— Сигурно си се представя с шотландска поличка. Американците обичат да се докарват в екзотични облекла.

— Това е тъпо обобщение.

Вече със сигурност долови яд в гласа й. Оливър разбра, че тя застава на страната на новия гост. Той излезе от ваната, загърна се с хавлията и влезе в спалнята. Неспокойните сини очи на Виктория срещнаха погледа му в огледалото.

— Много дълги думи знаеш.

— Той въобще не е от тези американци.

— И от кои американци е той?

— О, не знам. — Тя остави гребена и взе четчицата за мигли. — Не зная нищо за него.

— Аз пък зная — рече Оливър. — Говорих с Елън, докато къпеше Томас. Ако проявиш правилен подход към нея, тя е златна мина за най-пикантни клюки. Бащата на Джон Дънбийт се оженил за същинска престолонаследница. А сега той получава Бенхойл. Всекиму, който има, ще се даде и преумножи. Откакто се е родил, парите сами идват при него. — Все още загърнат с хавлията, Оливър затършува из стаята, като оставяше по килима след себе си мокри стъпки.

— Какво търсиш? — попита Виктория.

— Цигари.

— Всекиму, който има, ще се даде. Роди беше дал на Оливър пура. Той се облегна на стола и загледа с присвити очи Джон Дънбийт. Видя тъмни очи, силно, загоряло лице, ниско подстригана черна коса. Оливър реши, че той изглежда като страхотно богат млад арабин, който наскоро е захвърлил чаршафа си и е надянал костюм. Това злобно сравнение му хареса. Оливър се усмихна. В този момент Джон вдигна поглед и видя, че Оливър му се усмихва, но макар лицето му да не изразяваше враждебност, той не отвърна на усмивката.

— А петролът? — попита той.

— Петролът, петролът — повтори Роди. Прозвуча досущ като Хенри Ървинг, който декламира: „Камбани, камбани!“.

— Мислиш ли, че принадлежи на Шотландия?

— Националистите мислят така.

— А милионите, инвестирани от частни английски и американски компании, за да се открие петролът? Ако не бяха те, нефтът щеше да си стои под Северно море и никой нямаше и да подозира за него.

— Казват, че и в Близкия Изток е станало така…

Гласовете им изведнъж затихнаха в глухо мърморене. Думите им станаха неразбираеми. Появиха се други гласове, истинските. Ето момичето, навъсено и агресивно.

— И къде мислиш, че отиваш?

— Отивам в Лондон. Ще си намеря работа.

— И какво му е на Пенистоун? Защо не си намериш работа в Хъдърсфийлд?

— О, мамо, не такава работа. Аз ще стана модел.

— Модел. Най-много да обикаляш нощем улиците на Лондон без гащи.

— Животът си е мой.

— И къде ще живееш?

— Ще намеря. Имам приятели.

— Ако ще живееш при оня Бен Лаури, не те познавам вече. Казвам ти, не те познавам…

— … И скоро няма да остане нито един занаятчия. Имам предвид истински занаятчия, а не тези недоразумения, дето са дошли кой знае откъде, наместили са се из разни бараки и щампосват копринени шалчета, които никой нормален човек няма да си купи. Или пък тъкат вълнени платове като бърсалки. Аз говоря за старите занаятчии. Шивачите на поли, златарите, които изоставят работата си заради големите пари, дето се изкарват на нефтените платформи и в рафинериите. Ето, да вземем човека, при когото ходихме днес на гости. Той върти добър бизнес. Започнал е с двама души, а сега при него работят десет и половината са под двайсет години.

— Какъв е пазарът му?

— Тук е цялата работа. Той си е осигурил пазар, преди да дойде на север. — Роди се обърна към Оливър. — Кое беше издателството, за което е работел преди, докато е бил в Лондон? Той ни спомена името, но аз го забравих.

— Моля? — Оливър отново бе въвлечен в разговора. — Извинявай, аз май не слушах. Издателството? Не беше ли „Хакет и Хансъм“?

— Да, точно така. „Хакет и Хансъм“. Виждаш ли… — Роди млъкна. Изведнъж бе осъзнал, че приказва твърде дълго. Той се обърна към Виктория, за да й се извини, но в този миг, за неин ужас, тя широко се прозя. Всички се засмяха, а Виктория страшно се смути.

— Наистина, не съм отегчена, но ми се спи.

— Не се учудвам. Държим се отвратително. Съжалявам. Трябваше да отложим този разговор за по-нататък.

— Няма нищо.

Но белята беше станала. Прозявката на Виктория развали и приключи дискусията. Свещите догаряха, огънят почти беше угаснал, Роди погледна часовника си и видя, че е десет и половина.

— Боже, толкова ли е часът? — Той продължи с безупречен единбургски акцент: Как лети времето, госпожо Уишарт, когато се улисаш в приятни занимания.

Виктория се усмихна.

— От чистия въздух му се доспива на човек, не от късния час.

— Не сме свикнали — рече Оливър.

Той се облегна и се протегна.

— Какво ще правим утре? — попита Роди. — Можеш да избираш, Виктория. Какво ти се прави? Денят ще бъде хубав, ако вярваме на синоптиците. Можем да идем до водопада. Да си направим ли пикник при водопада? Или някой има по-добро предложение?

Никой не се обади. Доволен от идеята си, Роди уточни плана.

— Ще тръгнем с лодката, ако успея да намеря ключа от бараката. На Томас сигурно ще му хареса да се повози на лодка. Елън ще ни приготви храна. А щом пристигнем, ще си накладем огън, за да ни е топло.

Всички се съгласиха и с това вечерта изглежда свърши. Оливър допи виното си, угаси пурата и стана.

— Може би — рече той тихо — трябва вече да отнеса Виктория в леглото.

Тези думи бяха отправени към цялата компания, но докато ги изричаше, той гледаше Джон. Неговото лице обаче остана безразлично. Виктория дръпна стола си назад, а Джон отиде при нея, за да й помогне.

— Лека нощ, Роди — каза тя и го целуна.

— Лека нощ.

— Лека нощ, Джон. — Тя не целуна Джон.

Оливър отвори вратата. Когато Виктория излезе, той се обърна към полутъмната стая и с най-чаровната си усмивка рече:

— Ще се видим утре сутринта.

— Надяваме се — отвърна Джон.

Вратата се затвори. Роди хвърли още торф в огъня и го поразрови, докато се разгоря. После той и Джон приближиха столовете си до топлината на камината и продължиха разговора.

XI
Събота

Синоптиците бяха познали само донякъде. Наистина, слънцето грееше, ала западният вятър току го затуляше с облаци, а самият въздух изглеждаше някак втечнен, така че хълмовете, водата и небето бяха като нарисувани с огромна мокра четка.

Къщата и градината се намираха на завет зад хълма и лек ветрец поклащаше клоните на дърветата, докато гостите и домакините се качваха с огромната си екипировка в старата рибарска лодка. Но едва отдалечили се на трийсетина метра от брега, те усетиха пълната сила на вятъра. По набраздената бирено кафява повърхност на езерото се носеха доста големи пенести вълни, които заливаха бордовете. Пътниците в лодката бяха загърнати с най-различни водонепромокаеми облекла, които намериха в оръжейната на Бенхойл и които си разпределиха, преди да тръгнат. Виктория носеше сивкава мушама с огромни ловджийски джобове и дървени копчета. Томас беше увит в много старо ловджийско яке, цялото в кървави петна от някоя отдавна загинала птица или заек. Тази дреха доста ограничаваше движенията му и това бе добре дошло за Виктория, защото улесняваше задачата й да го държи мирен, като се има предвид явното му желание да се хвърли във водата.

По негласно споразумение Джон Дънбийт седна на греблата. Те бяха дълги и тежки, чуваха се единствено тяхното скърцане, глухото свистене на вятъра и плясъкът на вълните, които се разбиваха в лодката. Джон носеше черна мушама, някога принадлежала на чичо му Джок, и зелени ловджийски ботуши, беше гологлав с лице, мокро от пръските на вълните. Гребеше умело и мощно и под ритмичния замах на ръцете му носът на старата непокорна лодка цепеше водата. На няколко пъти той пускаше веслата и се обръщаше назад, за да види доколко вятърът и течението са ги отклонили от курса и за да се ориентира. Чувстваше се спокоен като у дома си. Все пак беше плавал по това езеро много пъти и преди.

На скамейката по средата на лодката седяха Роди и Оливър. Роди, с гръб към Виктория, хванал здраво Барни между коленете си, Оливър напреки на пейката, облегнат с лакти на борда. И двамата бяха вперили погледи към приближаващия бряг, само че Роди оглеждаше хълмовете с бинокъла. От своето място Виктория виждаше само очертанията на челото и брадичката на Оливър. Той беше вдигнал яката на шубата си, дългите му крака бяха обути в изтъркани джинси, а чифт стари кецове завършваха облеклото му. Вятърът подхвана косата на Оливър и я развя. Кожата му, изпъната върху скулите, беше почервеняла от студа.

На дъното на лодката се бяха събрали локвички вода. От време на време, когато се сетеше, Роди пускаше бинокъла на кожения му ремък и разсеяно изгребваше водата с едно тенекиено канче. Но от това сякаш нямаше голяма полза. Все едно, кошниците с храна, сандъчето с подпалки и вързопите от платнища бяха внимателно наредени далеч от водата. Имаше храна за цяла армия, а термосите и бутилките бяха поставени в отделна кошница с преградки, за да не се удря и счупят.

Роди поизгреба малко вода, отново взе бинокъла и заоглежда хълмовете.

— Какво търсиш? — попита Оливър.

— Елени. Не можеш да си представиш колко е трудно да ги различи човек върху хълма. Миналата седмица, когато имаше сняг, се виждаха чак от къщата, но днес май няма нито един.

— Къде са отишли?

— Сигурно от другата страна.

— Много елени ли има тук?

— Понякога стигат до петстотин. Елени и кошути. Когато е студено, слизат да ядат от фуража на добитъка. Лятно време, като мръкне, идват заедно с малките си да пасат по пасбищата и да пият вода от езерото. Ако тръгнеш от езерото нагоре по стария краварски път, без да палиш фаровете, можеш да ги изненадаш. Като ги осветиш изведнъж, гледката е поразителна.

— Ходите ли на лов за елени? — попита Оливър.

— Не. Право да ги отстрелват имат само съседите ни от другата страна на хълма. Джок им го отстъпи. Но фризерът в Бенхойл е пълен с плешки. Трябва да накарате Елън да ви сготви. По някой път месото е сухо и жилаво, но тя си знае работата. Страшно е вкусно. — Той преметна кожения ремък през главата си и подаде бинокъла на Оливър. — Погледни, може да видиш нещо с младите си очи.

Другият бряг, който беше тяхната цел, започна по магически начин да се приближава и да разкрива тайните си. Това вече не беше размазан от далечината пейзаж, а местност, осеяна с ръбати скали, смарагдовозелени морави и покрити с бели камъчета плажове. Гъста като козина папрат растеше по подножието на хълма. По-нагоре тя отстъпваше място на пирена и тук-там се виждаше по някой самотен бял бор. Далечният хоризонт беше нарязан от неравните очертания на каменната стена, която отделяше Бенхойл от земите на съседното имение. На места стената беше порутена и там като изпадали зъби зееха пролуки.

Но водопадът все още не е виждаше. Прегърнала Томас, Виктория се наведе, за да попита Роди, но точно в този момент лодката зави покрай грамадна, вдадена в езерото скала и пред очите им се откри заливът.

Виктория видя белия каменист бряг и ромолящия по планинския склон ручей, който се виеше и подскачаше през папрат и пирен, а после се хвърляше от ръба на петметрова гранитна скала и се сгромолясваше във вира в подножието й. Бял като конска опашка, трептящ на слънчева светлина, обрасъл по краищата с папур, мъх и папрат, водопадът изглеждаше точно както Виктория си го бе представяла.

Роди се обърна усмихнат и видя възхитеното й лице.

— Ето това е — каза той. — Нали заради него дойде чак дотук.

Томас, развълнуван почти колкото нея, се втурна напред и се измъкна от прегръдката й. Преди да успее да го хване, той се препъна, изгуби равновесие и падна до коляното на баща си.

— Виж! — това бе една от малкото думи, които знаеше. Той удари Оливър по крака с юмручето си. — Виж!

Но Оливър бе все още погълнат от бинокъла на Роди и или не забеляза Томас, или не му обърна внимание. Томас отново повтори: „Виж!“ и в старанието си да накара баща си да го чуе се подхлъзна и падна, тресна главата си в пейката и се озова на дъното на лодката, хлътнал в леденостудената вода.

Естествено той се разплака и нададе вой, преди Виктория да успее да се добере до него и да го вдигне. Тя го взе в прегръдките си и в този момент погледът й спря на лицето на Джон Дънбийт. Той обаче не гледаше нея, а Оливър. А изражението му беше такова, сякаш с удоволствие би му фраснал един по носа.

Килът застърга по крайбрежните камъчета. Джон прибра веслата, скочи от лодката и избута носа й върху сухия бряг. Един по един всички слязоха. Роди свали Томас на брега. Оливър взе предното въже и го завърза за дебелия, бетониран метален стълб, поставен за тази цел. Виктория подаде на Джон кошниците с храна и постелките и скочи на сушата. Камъчетата по брега скриптяха под краката й. Шумът от водопада изпълваше слуха й.

В Бенхойл изглежда съществуваха строги правила относно пикниците. Роди и Барни поведоха нестройната, натоварена процесия нагоре по брега. Между вирчето на водопада и порутените стени на някогашното стопанство се простираше тревиста поляна, върху която стъкмиха лагера си. Традиционното огнище — кръг от почернели камъни и овъглени дървета, свидетелстваше за минали пиршества. И макар че горе в небето облаците продължаваха да се надбягват, мястото беше закътано от вятъра. Обедното слънце ту се появяваше, ту се скриваше, но огрееше ли, ставаше наистина топло, а тъмните води на езерото добиваха синия цвят на небето и по повърхността им заблестяваха слънчеви зайчета.

Всички захвърлиха неудобните мушами. Томас се запъти към плажа на разузнаване. Джон Дънбийт взе една клечка и започна да остъргва пепелта от огнището. Роди извади две бутилки вино от кошницата и ги сложи до брега на вирчето, за да се изстудяват. Оливър си запали цигара. След като остави виното, Роди спря и се загледа в една двойка птички, които чуруликаха възбудено и пърхаха около един скален ръб край водопада.

— Какви са? — попита Виктория.

— Водни косове. Рано им е да гнездят. — Той тръгна да се катери по стръмния склон, за да проучи въпроса. Оливър, с все още окачен на шията бинокъл, погледа малко и след това го последва. Джон събираше подпалки за огъня и носеше шепи суха трева и обгорели пиренови стебла. Виктория тъкмо щеше да предложи помощта си, когато видя Томас да се насочва към красивите вълнички на езерото. Тя се затича, скочи на плажа и го хвана точно навреме.

— Томас! — Тя го прегърна здраво и се засмя във врата му. — Не бива да влизаш във водата.

Виктория го погъделичка и Томас се закикоти, после изви гърба си с досада и недоволство.

— Мокря! — извика той в лицето й.

— Вече си мокър. Хайде, ще си намерим друго занимание.

Тя се обърна и го занесе до вира, от който едно плитко поточе изтичаше към езерото. Виктория остави Томас на земята, наведе се, взе шепа камъчета и започна да ги хвърля едно по едно във водата. Цопването им привлече вниманието на детето. След малко то клекна и също започна да хвърля камъчета във водата. Виктория го остави, върна се при огнището и разви пластмасовата чашка от термоса. Занесе я на Томас.

— Виж! — Тя седна до него и напълни чашката с камъчета. След това ги изсипа на купчина. — Виж. Замък. — Тя му връчи чашката. — Хайде сега и ти.

Бавно, едно по едно, с разперени пръсти, Томас напълни чашката. Тази дейност го погълна целия. Ръцете му, зачервени от студ, пипаха несръчно, но упорството му беше трогателно.

Докато го наблюдаваше, изпълнена с вече познатото й чувство на нежност, Виктория се замисли за майчините инстинкти. Можеха ли да се проявят у жена, която няма собствена рожба? Ако Томас не беше такова чаровно дете, тя сигурно не би изпитала този дълбок и неразумен порив майчински да го закриля. Но какво да се прави. Като дете от някой стар сантиментален филм, той сякаш бе намерил път към сърцето й и се беше настанил там за вечни времена.

Цялата тая ситуация беше меко казано странна. Когато Оливър й каза, че е откраднал Томас от семейство Арчър, Виктория, макар и шокирана, в същото време се разчувства. Това, че не някой друг, а Оливър Добс дотолкова се е вживял в бащинството си, че да предприеме тази необичайна стъпка, беше само по себе си нещо прекрасно.

Отначало той изглежда се беше увлякъл и се забавляваше. Купуваше играчки на Томас, носеше го на раменете си, дори си играеше с него вечер, преди Виктория да го сложи да спи. Но, като някое дете, което бързо се отегчава от новото си забавление, интересът на Оливър като че ли поспадна и той вече не обръщаше особено внимание на Томас. Случката в лодката беше показателна за отношението му. Въпреки доброто си желание Виктория не можеше да се отърси от съмнението, че импулсивното отвличане на сина му е било продиктувано не толкова от бащина гордост и чувство за отговорност, колкото от желанието на Оливър да отмъсти по един непочтен начин на родителите на жена си. Той бе отнесъл Томас по-скоро от злоба, отколкото от любов.

Тази мисъл й беше непоносима. Не само защото хвърляше сянка върху подбудите на Оливър и по този начин и върху целия му характер, но и защото правеше бъдещето на Томас — а косвено и нейното — крайно несигурно.

Томас я цапна с юмруче и каза:

— Виж!

Виктория погледна и видя пръснатата купчина камъчета и светналото му омърляно личице, тя го придърпа на коленете си и го прегърна.

— Обичам те. Знаеш ли? — рече Виктория и той се засмя, сякаш тя бе казала някаква голяма шега. Смехът му разсея тревогите й. Всичко ще бъде наред. Тя обичаше Томас, обичаше и Оливър, и Оливър я обичаше, а също така, без много да го показва, той явно обичаше и Томас. С толкова много любов помежду им нищо не можеше да разруши семейството, което бяха станали.

Тя чу шума от приближаващи стъпки. Обърна се и видя Джон Дънбийт. Малко по-нататък огънят гореше буйно и вдигаше стълб синкав дим. Другите двама бяха изчезнали. Тя ги подири с поглед и забеляза фигурите им в далечината, вече преполовили пътя към оградата между двете имения.

— Сигурно поне още час няма да обядваме. Отидоха да търсят елени.

Джон стигна до нея и спря за миг, загледан през езерото към далечните неясни очертания на огряната от слънцето къща, полускрита сред дърветата. Оттук тя изглеждаше безкрайно примамлива, като къща мечта. От комина излизаше пушек, бяло перде се развяваше като знаме от един отворен прозорец.

— Няма значение — каза Виктория. — Имам предвид обеда. Ако Томас огладнее, винаги можем да залъжем с нещо глада му, докато се върнат останалите.

Джон седна до нея и се облегна с лакти на земята.

— Не си гладен, нали? — попита той Томас. Томас не отговори. След малко слезе от скута на Виктория и отиде пак да си играе с пластмасовата чашка.

— На теб не ти ли се търсят елени? — попита Виктория.

— Не днес. Аз и без това съм ги виждал. Пък и трябва голямо катерене. Не предполагах, че Оливър толкова живо се интересува от диви животни.

В гласа му нямаше критични нотки, но въпреки това Виктория се втурна да защитава Оливър.

— Той се интересува от всичко. От нови преживявания, от нови гледки, от нови хора.

— Зная. Снощи, когато си легнахте, Роди ми каза, че Оливър също е писател. Странно, когато се запознахме, си помислих: „Оливър Добс, познато име“, но не можах да се сетя откъде. Обаче щом Роди ми каза, веднага ми прищрака. Чел съм някои от книгите му и съм гледал една негова пиеса по телевизията. Той е умен мъж.

Сърцето на Виктория се изпълни с топлота към Джон.

— Да, умен е. Съвсем скоро поставиха новата му пиеса в Бристол. Казва се „Огъната монета“. В понеделник беше премиерата и агентът му каза, че е направил истински удар. Сигурно ще се играе и в Уест Енд, щом се намери театър.

— Браво.

Тя продължи да възхвалява Оливър, сякаш хвалбите й можеха да заличат спомена от изражението, което забеляза на лицето на Джон Дънбийт, когато Томас падна в лодката.

— Той невинаги е имал такъв успех. Не е лесно човек да пробие на писателското поприще, но Оливър никога не е искал да се занимава с нещо друго и, струва ми се, никога не се е разколебавал и не е губил вяра в себе си. Родителите му на практика са се отрекли от него, защото не е искал да стане военен или адвокат, или нещо подобно. Така че в началото е нямало на какво да се опре.

— Преди колко време е било това?

— След като е завършил училище.

— Ти откога го познаваш?

Виктория се наведе напред и взе една шепа камъчета. Близо до водата те бяха мокри, блестящи и студени.

— От три години.

— Тогава беше ли постигнал някакви успехи?

— Не. Залавяше се с каква ли не работа, само за да изкарва достатъчно пари за храна и за наем. Прекарваше тухли, кърпеше улици, миеше чинии в едно рибно ресторантче. После един издател се заинтересува от него и една негова пиеса се появи по телевизията. След това всичко се завъртя като лавина и оттогава няма спиране. С Роди са се запознали в телевизията. Роди сигурно ти е казал. Затова и дойдохме в Бенхойл. Аз прочетох „Годините на орела“ като ученичка и оттогава периодически я препрочитам. Когато Оливър ми каза, че познава Роди и че ще му отидем на гости, не можех да повярвам.

— Оправдаха ли се очакванията ти?

— Да. След като свикнеш с мисълта, че тук не е вечно лято.

— Наистина не е — засмя се Джон. Виктория си помисли, че той изглежда много по-млад, когато се смее.

През последните няколко минути слънцето се бе скрило зад един облак, но сега отново изскочи и Виктория бе така закопняла за сиянието и топлината му, че полегна на плажа и извърна лице към небето.

— Единственото нещо, което помрачи идването ни, беше смъртта на чичо ти. Искаше ми се да обърнем и да си тръгнем веднага, но Роди не щеше и да чуе.

— Според мен вашето пристигане е най-хубавото нещо, което е можело да се случи. Малко компания за Роди.

— Елън ми каза, че често си идвал тук, когато си бил малък. Искам да кажа, когато не си бил в Колорадо.

— Да, идвахме с баща ми.

— Харесваше ли ти тук?

— Да. Но не се чувствах като у дома си. Колорадо и ранчото бяха истинският ми дом.

— И какво правеше, когато идваше тук? Занимаваше ли се с такива мъжествени дейности като убиването на елени и яребици?

— Ходех на риболов. Но не обичам стрелбата. Никога не съм я обичал. Това малко утежняваше живота ми.

— Защо?

Трудно беше да си представи, че животът на Джон Дънбийт може да бъде тежък.

— Сигурно защото бях излишен. Всички бяха ловци. Дори и баща ми. Чичо Джак въобще не ме разбираше. — Той се засмя. — Понякога дори си мислех, че не ме харесва.

— Сигурна съм, че те е харесвал. Иначе нямаше да ти завещае Бенхойл.

— Завеща го на мен, защото нямаше на кого друг — отсече Джон.

— Ти предполагаше ли, че ще ти го завещае?

— Не съм и помислял. Може да ти звучи налудничаво, но е вярно. Когато се върнах от Бахрейн, на бюрото ме чакаше писмо от адвоката на чичо ми. — Джон се наведе, взе една шепа камъчета и започна да ги мята с невероятна точност към обраслата с лишеи скала, която стърчеше до брега на езерото.

— Имаше и още едно писмо — каза той. — От Джок. Предполагам, че ми е писал няколко дни, преди да почине. Странно усещане е да получиш писмо от някой, който вече е умрял.

— Ти ще дойдеш ли да живееш тук?

— Не мога, дори и да искам.

— Заради работата си ли?

— Да. А и по други причини. Засега съм в Лондон, но по всяко време могат да ме отзоват обратно в Ню Йорк. Имам задължения. Имам семейство.

— Семейство? — Виктория се изненада. Но като се замисли, какво изненадващо имаше? Вярно е, че бе срещнала Джон на партито в Лондон сам, но това не означаваше, че той не е оставил жена си и децата си в Щатите. Бизнесмените по целия свят бяха принудени да водят подобен живот. Нямаше нищо необичайно в една такава ситуация. Виктория си представи жена му: красива и елегантна като всички млади американки, със свръхмодерна кухня и огромна кола, с която прибира децата от училище.

— Под семейство имам предвид майка ми и баща ми — рече той.

— О! — Виктория се засмя и се почувства като глупачка. — Помислих си, че си женен.

С голямо старание Джон хвърли последното камъче. То улучи скалата и цопна леко във водата. Той се обърна към Виктория.

— Бях женен, но вече не съм.

— Извинявай. — Не знаеше какво друго да каже.

— Няма нищо — любезно се усмихна той.

— Аз не знаех.

— Откъде би могла да знаеш?

— Просто хората говореха за теб, разказваха ми за теб. Имам предвид Роди и Елън. Но не споменаха, че си бил женен.

— Бях женен само няколко години. Те дори не са я виждали. — Той се облегна на лакти и се загледа към планините и към старата къща отвъд езерото. — Исках да я доведа в Бенхойл. Преди да се оженим й разказвах за него и тя изглеждаше много ентусиазирана. Никога не беше идвала в Шотландия и имаше романтична представа за нея. Пищящи гайди, вихрени мъгли, Принц Чарлс в шотландска носия, но след като се оженихме… не знам. Все нямахме време за нищо.

— Заради… развода ли дойде да живееш в Лондон?

— Той бе една от причините. Исках да започна на чисто.

— Имахте ли деца?

— Не. Както се оказа — за добро.

Тогава Виктория разбра, че не е била права в преценката си за Джон. Когато го срещна за пръв път, той й направи впечатление на решителен, самоуверен и невъзмутим човек. Сега разбра, че зад тази външна обвивка се крие човек като всеки друг: уязвим, раним, може би самотен. Виктория си спомни, че оная вечер на партито приятелката му трябваше да е с него, но по някаква причина го беше оставила сам. Затова той покани Виктория на вечеря, но тя му отказа. Този спомен я наведе на мисълта, че по някакъв начин тя също го е разочаровала.

— Моите родители се разведоха, когато бях на осемнайсет — каза тя. — Може да си помислиш, че съм била достатъчно голяма, за да се справя с положението. Но едно такова нещо осакатява живота ти. Нищо вече не е същото. Сигурността е изчезнала завинаги. — Тя се усмихна. — На Бенхойл обаче не му липсва сигурност. Тя струи от стените на къщата. Вероятно това има нещо общо с хората, които са живели тук, и с начина, по който живеят сега. Сякаш нищо не се е променило през последните сто години.

— Вярно е. Поне през моя живот тук нищо не се е променило. Дори мирише по същия начин.

— Какво ще стане с имението?

Джон не отговори веднага. После й каза:

— Ще го продам.

Виктория го зяпна. Тъмните му немигащи очи срещнаха нейните и по непоклатимия му поглед тя разбра, че той ще изпълни думите си.

— Но, Джон, не можеш…

— Какво друго да направя?

— Задръж го.

— Аз не съм фермер. Нито пък ловец. Дори не съм чистокръвен шотландец. Аз съм американски финансист. За какво ми е имение като Бенхойл?

— Не можеш ли да го управляваш?

— От Уолстрийт ли?

— Назначи управител.

— Кого?

Тя се замисли и неизбежно се сети за Роди.

— Роди.

— Ако аз съм финансист, то Роди е писател, един дилетант. Никога не е бил нещо повече. Виж Джок беше опората на семейството и изключителен човек. Не се разхождаше из Бенхойл с кучето си само за да раздава заповеди. Той работеше. Ходеше с Дейви Гътри и двамата докарваха овцете от планината. Помагаше, когато овцете се агнеха и когато ги обеззаразяваха. Ходеше на пазара в Лерг. Също така наглеждаше горите, грижеше се за градината, косеше тревата.

— Няма ли градинар?

— Има един пенсионер, който пътува с колелото си от Крийгън три пъти седмично, но осигуряването на пресни зеленчуци и на дърва за отопление отнема повечето от времето му.

Виктория все още не беше убедена.

— Роди сякаш знае толкова много за всичко. Снощи…

— Знае много, защото е живял тук цял живот, но какво може да направи на практика, е отделен въпрос. Страхувам се, че без Джак, който да го подкрепя и ръчка от време на време, Роди като нищо съвсем ще се запусне.

— Можеш да му дадеш възможност.

Джон изглеждаше натъжен, но поклати глава.

— Това е огромна собственост. Има дванайсет хиляди акра земя за обработване, огради за поддържане, повече от хиляда овце. Има едър добитък, насаждения, скъпа техника. Това възлиза на много пари.

— Тоест, не искаш да рискуваш да изгубиш пари?

Той се засмя.

— На никой банкер не му се рискува. Но работата не е там. Мога да си позволя да загубя малко, но никоя собственост не си заслужава усилията, ако не е жизнеспособна и ако не може сама да стои на краката си.

Виктория се обърна с гръб, прегърна с ръце коленете си и се загледа към старата къща отвъд езерото. Тя си помисли за топлината на тази къща, за нейната гостоприемност, за хората, които живееха там. Тя не я разглеждаше като жизнеспособна собственост.

— А какво ще стане с Елън? — попита Виктория.

— Елън е единият от проблемите. Елън и семейство Гътри.

— Те знаят ли, че ще продаваш Бенхойл?

— Не още.

— А Роди?

— Казах му снощи.

— Той какво рече?

— Не се учуди. Каза, че не е очаквал да направя нещо друго. После си наля най-големия коняк, който някога си виждала, и смени темата.

— И какво ще стане с Роди?

— Не зная — отвърна Джон и за първи път в гласа му се усети тъга. Виктория го погледна през рамото си и погледите им отново се срещнаха. Неговият беше мрачен и печален и тя изпита съчувствие към Джон и неговата дилема.

— Роди пие твърде много — каза Виктория.

— Знам.

— Обичам го.

— Аз също го обичам. Всички ги обичам. Затова се чувствам тъй отвратително.

Тя усети желание да повдигне духа му.

— Може би ще се намери някакво разрешение.

— Ти да не си господин Микобър[1]? Не. Ще го продам. Защото така трябва. Робърт Маккензи, адвокатът от Инвърнес, ще пусне една обява. Към средата на седмицата ще излезе във всички големи вестници. Продава се великолепно ловно имение в Шотландия. Както виждаш, няма връщане назад. Не мога да променя решението си.

— Бих искала да мога да те убедя.

— Не можеш, така че да не говорим повече за това.

Томас се беше отегчил от играта. Беше започнал и да огладнява. Той захвърли пластмасовата чашка, дойде и се покачи в скута на Виктория. Джон погледна часовника си.

— Почти един часът е. Мисля, че ние тримата трябва да си потърсим нещо за ядене…

Те бавно се изправиха. Виктория отърси джинсите си от дребните камъчета.

— А другите? — попита тя и погледна към хълма. Видя Оливър и Роди да слизат надолу с доста по-голяма скорост, отколкото когато се изкачваха.

— Те също са огладнели, пък и ожаднели — каза Джон. — Хайде… — той се наведе, вдигна Том и тръгна към тлеещия огън. — … Хайде да видим какво ни е сложила Елън в кошниците.

Може би заради пикника — преминал толкова успешно — и заради предизвиканите от него спомени за предишни щастливи тържества, тази нощ, по време на вечеря, разговорът не се завъртя около литературния живот на Лондон, нито пък около проблемите на бъдещето на Шотландия, а се превърна в истински празник на спомените.

Роди, опиянен от свежия въздух, въодушевен от виното и хубавата храна и неуморно подканян от своя племенник Джон, беше в стихията си. От него се лееше неспирен поток от истории, някои — доста отдавнашни.

Около полираната, осветена от свещи маса оживяваха образите на починали стари слуги, на ексцентрични роднини и властни вдовици. Разказа се историята за новогодишното тържество, когато се запалила елхата, за лова на яребици, при който един ненавиждан от всички млад братовчед насолил почетния гост със сачми и бил позорно изгонен, за онази далечна зима, когато виелиците откъснали Бенхойл от света за повече от месец и на обитателите се наложило да топят сняг, за да си готвят каша, и да прекарват времето си в безкрайни игри на шарада.

Чуха се историите за преобърнатата лодка, за колата на главния съдия, на която той неволно забравил да дръпне ръчната спирачка и която се озовала на дъното на езерото, историята за дамата с влошено материално положение, която дошла да погостува през уикенда и две години по-късно все още продължавала да живее в най-хубавата стая за гости.

Мина много време, докато свършат историите, но дори и след това Роди бе неуморим. Виктория тъкмо щеше да каже, че може би е време за лягане (минаваше полунощ), когато Роди дръпна стола си назад и подкара всички през коридора към пустия салон, където мебелите до един бяха покрити, за да не хващат прах. Там имаше роял, загърнат със стар чаршаф. Роди го отметна, придърпа едно столче пред клавишите и засвири.

Стаята беше леденостудена. Пердетата бяха отдавна свалени, кепенците на прозорците — спуснати, и старинните мелодии кънтяха като цимбали между голите стени. Високо горе, от средата на пищно украсения таван се спускаше кристален полилей с огромни размери, който искреше като грозд от ледени висулки и пръскаше хиляди цветни светлинки, отразени от пиринчената решетка пред бялата мраморна камина.

Роди пя песни отпреди войната. Песни на Ноел Хауърд — твърде сантиментални — и на Коул Портър.

Шампанско аз не бленувам.

Алкохолът не ме вълнува.

Кажи ми защо си отиваш…

Останалите се наредиха около него. Оливър, чието творческо чувство пламна от неочаквания обрат на вечерта, се бе облегнал на рояла с пура в уста и наблюдаваше Роди така, сякаш не можеше да си позволи да изпусне нито един нюанс от изражението на лицето му.

Джон, с ръце в джобовете, се бе подпрял на камината. Виктория намери едно кресло в средата на стаята, обвито с избелял син плат, и се настани на една от страничните му облегалки.

Виждаше само гърба на Роди, но над него, от двете страни на закаченото на стената огледало, висяха два големи портрета. Без някой да й казва, тя разбра, че това са Джок Дънбийт и жена му Люси.

Звънтящата носталгична музика изпълваше слуха й. Виктория спираше поглед ту върху единия, ту върху другия портрет. Джок беше нарисуван с униформената пола на полка си, а Люси — с карирана пола и кафяв пуловер. Имаше кестеняви очи и се усмихваше. Виктория се зачуди дали тя бе обзавела тази стая и избрала бледия килим с гирлянди от рози, или го беше наследила от свекърва си и просто беше решила да го запази.

А дали Джок и Люси знаеха, че имението им ще бъде продадено? Дали им беше мъчно, дали бяха сърдити, или разбираха положението на Джон? Като гледаше Люси, Виктория реши, че тя сигурно разбира. Но Джок… Лицето на Джок над високата яка и златните еполети беше застинало в подобаваща за случая безизразност. Очите му бяха хлътнали и много светли. Те не издаваха нищо.

Виктория изведнъж осъзна, че бавно замръзва. Кой знае защо тази вечер си беше облякла съвсем неподходяща рокля — без ръкави и твърде тънка за зимните нощи на Шотландия. Беше от тези рокли, които се носят със сандали и изпечени от слънцето ръце, и Виктория знаеше, че в момента изглежда слаба, бледа и премръзнала.

Ти си като сметана в кафето

Ти си като мляко в чая…

Виктория потрепери и потърка ръцете си с длани, за да се стопли.

— Студено ли ти е? — попита тихо Джон Дънбийт от другия край на стаята и Виктория разбра, че я е наблюдавал. Това я смути. Тя отпусна ръце в скута си и кимна, но с изражението си му показа, че не желае да притеснява Роди.

Джон извади ръце от джобовете си и тръгна към Виктория, като по пътя свали покривалото на едно кресло от палисандрово дърво. Той сгъна парчето плат като шал, наметна раменете й и Виктория се оказа обвита в меки, приятни памучни дипли.

Той не се върна пред камината, а седна от другата страна на стола и преметна ръка през облегалката. Близостта му бе също тъй успокоителна, както и покривката, с която Виктория беше завита, и след малко вече не й беше студено.

Най-накрая Роди спря да си поеме дъх и да се освежи с питието, което беше оставил върху пианото.

— Мисля, че толкова стига — рече той.

— Не. Не спирай още — обади се Джон. — Не си изсвирил „О, нима ще ме напуснеш, мила“.

Роди се намръщи през рамо на племенника си.

— Кога си ме чувал да свиря тая стара песен?

— Сигурно, когато съм бил петгодишен. Но баща ми също я пееше.

Роди се усмихна.

— Какъв си ми сантиментален — каза той, но се обърна към пианото и старата шотландска песен в три четвърти такта на бавен валс зазвуча в празната стая.

Идва лятото и ето —

дъхави цъфтят дървета,

дивото планинско биле

никне край разцъфнал пирен.

О, нима ще ме напуснеш, мила?

Кула за любимата ще вдигна,

там, до оня извор бистър,

цялата ще я покрия

с дъхави цветя планински.

О, нима ще ме напуснеш, мила?

Иде ли си някой ден,

друга аз ще си намеря,

дето дивото планинско биле

никне край разцъфнал пирен.

О, нима ще ме напуснеш, мила?

[1] Герой от роман на Чарлс Дикенс, който все вярва, че ще се случи нещо добро. — Б.пр. ↑

XII
Неделя

Беше десет часа в неделя сутринта. На североизточния бряг отново задуха вятър, който нахлу откъм морето чист и леденостуден. Високо над земята се носеха облаци и само от време на време за миг проблясваше късче синьо небе. Трудно беше да се повярва, че вчера ходиха на пикник при водопада, и че се грееха на слънце във весело предусещане за настъпващата пролет.

Джон Дънбийт седеше край огъня в кухнята на семейство Гътри и пиеше чай. Кухнята беше уютна като гнездо. В печката гореше буен огън, а дебелите стени и здраво залостените прозорци спираха вилнеещия вятър. Въздухът бе изпълнен с мирис на горящ торф, примесен с уханието на вряща супа. Масата в средата на стаята беше сложена за обяд.

Джес отиваше на църква. Тя взе шапката си от бюфета и като приклекна леко, за да се огледа в огледалото, я сложи на главата си. Джон я наблюдава известно време, после погледна Дейви и реши, че от всички хора в Бенхойл те двамата най-малко са се променили. Джес все още бе стройна и хубава, чупливата й руса коса — съвсем леко прошарена. А Дейви изглеждаше дори по-млад, отколкото го помнеше — с лъчисти сини очи и рунтави руси вежди.

— Трябва да тръгвам. — Джес си сложи ръкавиците. — Ще ме извините, но обещах на Елън Тарбат да я закарам до църквата. — Тя хвърли един поглед към огромния часовник върху камината. — Ако смятате да ходите до горе и да се върнете за обяд, по-добре е да привършвате с чая.

Тя излезе. Миг по-късно се чу форсиране на изтормозен двигател и страхотно престъргване на скоростна кутия и зеленото микробусче на Дейви заподскача по неравния път пред къщата и изчезна по посока на Бенхойл.

— Тя е ужасен шофьор — отбеляза кротко Дейви. Той допи чая си, остави чашата на масата и стана. — Но е права. Трябва да вървим.

Той излезе в малкия коридор, откачи една непромокаема шуба от закачалката до вратата и взе каскета, гегата и далекогледа си. Двата лабрадора, които дремеха, легнали пред камината, скочиха трескаво на крака, явно предусещайки разходката. Те се защураха насам-натам, завираха муцуни в коленете на Дейви, а опашките им сновяха като бутала. Джон научи от Джес, че това са кучетата на Джок Дънбийт.

— Бедничките, те бяха с него, когато умря. След това обикаляха Бенхойл като две изгубени души. Някой каза да застреляме старата. Тя е почти деветгодишна. Но ние не можахме да я прежалим. Полковникът толкова я обичаше, пък и тя е голяма работа. Затова ги взехме при нас. Никога не сме държали куче вкъщи. Дейви не пущаше куче да припари у дома. Но тези двете през живота си не са виждали кучешка колиба, така че отстъпихме. Можеха да си останат и в Бенхойл, но господин Роди си има куче, а Елън има достатъчно работа, за да се грижи за две големи бебета като тях.

Дейви отвори вратата на къщата, двата лабрадора се втурнаха навън във ветровитата градина и хукнаха като малки кученца по разлюляната от вятъра трева под въжето за простиране. При появата им овчарските кучета на Дейви, затворени в кошарата, започнаха бясно да лаят и да търчат нагоре-надолу по пътечката зад мрежата.

— Млъквайте, проклетници — сгълча ги Дейви добродушно, но те продължиха да лаят и се чуваха дълго, след като двамата мъже и двете кучета бяха излезли през портата зад къщата и бяха поели дългия път през пирена.

Отне им повече от час, докато стигнат до оградата, която отделяше северната граница на Бенхойл от съседното запустяло имение Глен Феосег. Изкачваха се дълго, с отмерения спокоен вървеж на Дейви Гътри, който спираше само за да покаже на Джон някоя природна забележителност, да огледа района за елени или да погледа плавния кръжащ полет на някой керкенез. Кучетата уж постоянно вървяха с тях, но току някоя двойка яребици излиташе шумно изпод лапите им и се понасяше ниско над земята надолу по хълма. „Бягай, бягай“, сякаш викаха те.

Необятен край. Постепенно, Бенхойл остана в ниското, езерото се превърна в дълга оловносива лента, къщата и дърветата се скриха зад надигащите се земни форми. Върховете на север все още бяха заснежени, сняг лежеше и в дълбоките падини, недокоснати от ниското зимно слънце. Изкачиха се още малко и пред погледа им се появи Крийгън, което в далечината изглеждаше като купчина сиви къщи, със зелената ивица на игрището за голф и острия връх на църковната кула. Нататък се простираше морето, а хоризонтът беше забулен в облаци.

— Да — обади се Дейви. — Неприятен ден.

На върха на хълма не растеше дори пирен. Имаше само торфени ями, осеяни с чудновати мъхове и лишеи. Почвата беше мочурлива. Черна вода се събираше около стъпките им, докато се катереха нагоре и навсякъде се виждаха следи от копита и еленови изпражнения. Когато най-накрая стигнаха до лъкатушещата ограда, вятърът ги връхлетя от север. Той изпълни дробовете, ноздрите, ушите им, зашиба ги през дебелите им дрехи и чак очите на Джон се наляха със сълзи. Той се облегна на стената и се загледа към Феосег. Езерото в подножието на хълма беше черно и дълбоко, нямаше и следа от човешко присъствие. Само овце и керкенези, и, на фона на далечния хълм — две бели чайки, които летяха към сушата.

— Това нашите овце ли са? — Заради силния вятър Джон трябваше да вика.

— Да, да — кимна Дейви, после се обърна и седна на завет, опрял гръб в стената. След малко и Джон се настани до него.

— Но тази земя не е към Бенхойл.

— И тая земя тук не е към Феосег, но много от техните овце пасат с нашите.

— А кога ги прибирате?

— Почваме да ги прибираме към края на този месец. Караме ги долу в кошарите край къщата.

— Кога започват да се агнят овцете?

— Към шестнайсети април.

— И тогава ли ще е тъй студено?

— Може и да е по-студено. Понякога през април има такива бури, че всичко побелява все едно е посред зима.

— Това сигурно утежнява работата ти.

— Така е. Налагало ми се е да изравям бременни овце от ями и от преспи. Ако някоя майка изостави агънцето си, единственото спасение е да го вземем вкъщи и да го храним с биберон. Джес много добре се оправя с болнавите агнета.

— Не се и съмнявам. Но това не решава въпроса дали ще успееш да се справиш с всичко сам. Роди ми каза колко много ти е помагал чичо при агненето. Ще имаш нужда от помощник, дори може би от двама, за следващите шест седмици.

— Да, това е проблем — съгласи се Дейви, без изобщо да изглежда обезпокоен. Той бръкна в джоба си и извади една книжна кесия. От нея измъкна две огромни филии с масло. Едната даде на Джон, а сам започна да яде другата, дъвчейки като преживяща крава.

— Аз говорих с Арчи Тулох и той каза, че ще ми помогне тая година.

— Той кой е?

— Арчи има малко земя край пътя за Крийгън. Но е стар, вече над седемдесет, и не ще може още дълго да я обработва. Няма син. Около месец преди да умре чичо ти, си говорихме за имота на Арчи. Джок искаше да го купи и да го присъедини към Бенхойл. Обработваемата земя все ще свърши работа, а и край реката има много хубава паша за добитъка.

— Арчи ще се съгласи ли?

— Да, да. Той има сестра в Крийгън и от известно време говори, че ще ходи да живее при нея.

— Значи ще се сдобием с още земя и друга къща.

— Чичо ти мислеше да наеме още един човек и да го настани в новия имот. Чичо ти беше голям човек, но след първия инфаркт започна да разбира, че и той като всички нас не е безсмъртен.

Дейви отхапа от хляба и отново задъвка. Някакво шумолене по хълма привлече погледа му. Той остави полуизядения сандвич, заби гегата в земята и извади далекогледа. Като използва гегата и палеца на лявата си ръка за опора, Дейви надникна през зрителната тръба. Последва дълго мълчание, нарушавано само от свистенето на вятъра.

— Заек — рече дейви. — Един заек. — Той прибра далекогледа в джоба си и посегна за остатъка от сандвича. Само че старата кучка вече го беше излапала.

— Ама че си лакома — каза той.

Джон се облегна на стената. Неравните камъни се забиха в гърба му. Тялото му се бе затоплило от изморителното катерене, но лицето му беше студено. В препускащите облаци пред тях се откри пролука. Слънчев лъч проряза тъмнината и се спусна като златен сноп върху мрачните води на Лох Мюи. Папратите по хълма се оцветиха в алено. Беше много красиво и в този миг Джон с изненада осъзна, че докъдето поглед стига, тази земя беше негова. Това беше Бенхойл. И това също… Той загреба шепа черна торфена пръст и я зарони между пръстите си.

Обхвана го чувство за безвремие. В продължение на десетилетия нищо не се бе променило, и утре нямаше да е по-различно, нито пък в седмиците и месеците, които щяха да дойдат занапред. Всяко действие изведнъж му се стори отблъскващо. Това също го изненада, защото никога досега не го беше обхващала апатия. Той си беше създал репутация, беше постигнал значителни успехи в работата си посредством бързите си, разумни решения, навременни действия и убеденост в собствените виждания, която не оставяше място за колебания.

Беше подготвил тазсутрешното излизане с едничката цел да остане насаме с Дейви и да му поднесе, колкото се може по-тактично, новината, че до средата на следващата седмица Бенхойл официално ще бъде обявено за продан. И въпреки това той сега обсъждаше бъдещето на имението с Дейви, сякаш имаше намерение да се занимава с Бенхойл цял живот.

Той протакаше. Но имаше ли някакво значение? Днес, тази сутрин, в този миг ли беше времето да сложи край на всичко, за което се беше трудил Дейви Гътри? Може би, каза си Джон със съзнанието, че бяга от въпроса, ще бъде по-добре, ако организира едно общо събрание в трапезарията на Бенхойл, където, скрит зад щита на официалната делова обстановка, ще може да се предпази от влиянието на човешкия фактор. Ще извика всички: Елън Тарбат, Джес, Роди — за морална подкрепа. Още по-добре ще е, ако помоли Робърт Маккензи, адвокатът, да дойде от Инвърнес и да председателства събранието. Тогава би имал възможност с един замах да съобщи на всички лошите новини.

Слънцето се скри. Отново стана студено и мрачно, но в мълчанието, което бе настъпило, нямаше враждебност или напрежение. Джон си помисли, че истинският шотландец като Дейви Гътри има много общо с работниците в ранчото на баща му в Колорадо. Горди, независими, със самочувствието, че не са по-лоши от другите — в повечето случаи дори по-добри — те не изпитваха нужда да се изтъкват и с тях лесно се общуваше.

Той знаеше, че трябва да е прям с Дейви.

— Откога живееш в Бенхойл, Дейви? — наруши Джон мълчанието.

— Почти от двайсет години.

— Ти на колко си сега?

— На четирийсет и четири.

— Не изглеждаш на толкова.

— Чистият живот пази здравето на човека — рече Дейви сериозно. — И хубавият въздух. Ти, като работиш в Лондон, Ню Йорк и такива големи градове, не мислиш ли, че въздухът там е отвратителен? Дори в Инвърнес, когато пазаруваме с Джес, нямам търпение да се прибера и да си дишам чистия въздух на Бенхойл.

— Струва ми се, че човек, като има работа, не се замисля много какво диша. Пък и като почна да се задушавам, заминавам за Колорадо. Въздухът там е толкова чист, че първата глътка те опива като чаша уиски.

— Да, ранчото ви трябва да е чудесно място. И сигурно е голямо.

— Всъщност не колкото Бенхойл. Около шест хиляди акра, но има повече добитък. Шестстотин акра се напояват за сено, а останалото е открито пасбище.

— И каква порода крави отглеждате?

— Не гледаме някаква определена порода. Има всякакви — като почнеш от херефордска и черна ангуска и стигнеш до, както й викат на запад, прерийна бързонога. Ако през зимата е паднал хубав сняг, ако ливадите се поливат добре и ако към края на пролетта не настъпи убийствен мраз, можем да гледаме около хиляда глави добитък.

Дейви, лапнал стръкче трева и загледан кротко пред себе си, поразмишлява известно време над думите му. След малко каза:

— Веднъж един селянин от Росшир отишъл на кравешкия пазар в Пърт и там срещнал един тексасец, собственик на скотовъдна ферма. От дума на дума, разговорили се. И тексасецът попитал селянина колко земя притежава. Селянинът му казал: „Две хиляди акра“.

В този момент Джон разбра, че Дейви не продължава разговора за фермите, ами разправя виц. В желанието си да не пропусне шегата, или пък, още по-лошо, да се засмее не на място, той заслуша със заострено внимание.

— После селянинът попитал тексасеца, колко земя притежава. Тексасецът му рекъл: „Ти няма да разбереш. Главата ти не може го побра, ако ти кажа каква част от Тексас е моя. Но едно ще ти кажа: ако се кача в колата и карам покрай оградата на фермата си цял ден, пак не мога да я обиколя цялата“. Селянинът се замислил малко и сетне рекъл на тексасеца: „Едно време и аз имах такава кола, ама я изхвърлих“.

Настъпи дълга пауза. Дейви продължаваше да гледа пред себе си. Джон остана сериозен колкото можа, после не се удържа и широка усмивка озари лицето му. Дейви се обърна и го погледна. Едно пламъче играеше в сините му очи, но лицето му беше строго както винаги.

— Да, да — рече той тихо. — Предполагах, че ще ти хареса. Хубав виц.

Елън Тарбат, пременена с черните си празнични дрехи, нахлупи шапката си до уши и я забоде за кока с огромна игла. Шапката й беше съвсем прилична, само на две години, украсена с катарама. Катарамата придава достойнство на всяка шапка.

Елън погледна часовника в кухнята. Показваше десет и половина. Тя отиваше на църква. Днес приготви студен обяд вместо обичайното печено. Обели картофите, изпече сладкиш с конфитюр и нареди масата в трапезарията. Сега беше готова и чакаше Джес да я вземе с колата. Дейви нямаше да идва, защото двамата с Джон Дънбийт отидоха да видят овцете. Елън, която не одобряваше подобни занимания в неделя, направи забележка на Джон, но той й обясни, че няма чак толкова свободно време и че скоро ще трябва да се връща в Лондон. Елън не можеше да си представи защо му е да се връща в Лондон. Тя самата никога не бе ходила в Лондон, но племенницата й Ани ходи преди няколко години и това, което й разправи, никак не я вдъхнови да последва примера й.

След като нагласи шапката, тя взе палтото си. Беше си свалила нещата долу рано сутринта, за да не изкачва втори път всичките тия стълби до таванската стая. Изкачването на стълби бе едно от нещата, които я уморяваха. Тя мразеше да се чувства уморена. Мразеше сърцето си, което се разтуптяваше, щом се умореше. Понякога мразеше, че е стара.

Облече палтото, закопча го и оправи ревера, на който бе закачила най-хубавата си брошка. После взе издутата си дамска чанта и черните ръкавици. Телефонът в другата стая иззвъня.

Елън остана на място и зачака, като в същото време се мъчеше да си спомни кой беше в къщата и кой навън. Госпожа Добс беше извела момченцето на разходка. Джон беше с Дейви. Телефонът продължаваше да звъни и Елън въздъхна, остави чантата и ръкавиците и отиде да го вдигне. От кухнята, през коридора, до библиотеката. Телефонът стоеше на бюрото на полковника. Елън вдигна слушалката.

— Ало?

Чуха се прищраквания и бръмчене, много неприятни за ухото. Телефонът беше другото нещо, което ненавиждаше.

— Ало? — каза тя отново с леко раздразнение. Чу се още едно щракване, а след това мъжки глас попита:

— Бенхойл ли е?

— Да, Бенхойл е.

— Искам да говоря с Оливър Добс.

— Той не е тук — моментално отвърна Елън.

Джес Гътри щеше да дойде всеки миг и не искаше да я кара да чака. Но мъжът не се отказа тъй лесно.

— Няма ли как да го намерите? Наистина е много важно.

Думата „важно“ грабна вниманието й.

Прекрасно беше, когато идваха важни хора и ставаха важни неща. Човек поне имаше за какво да говори, а не само за цените на агнетата и за времето.

— Той… той сигурно е в другата къща.

— Можете ли да го извикате?

— Ще отнеме няколко минути.

— Аз ще почакам.

— Телефонът е скъп — напомни Елън строго. Важно или не, да се пръскат пари е грях.

— Какво? — Човекът явно се изненада. — О, няма нищо. Ще съм ви благодарен, ако го извикате. Кажете му, че го търси агентът му.

Елън въздъхна и се примири, че ще отсъства за първия химн.

— Добре.

Тя остави слушалката и извървя дългия път през къщата до задния двор. Когато отвори вратата, вятърът я връхлетя и едва не изтръгна бравата от ръката й. Приведена напред, стиснала здраво шапката си, тя прекоси паветата и отвори входната врата на Роди.

— Роди! — извика Елън високо с леко прегракнал глас. Настана тишина, после отгоре се чуха стъпки и самият господин Добс се появи на стълбите. Висок е като телеграфен стълб, помисли си Елън.

— Няма го, Елън. Отиде до Крийгън за вестници.

— Търсят ви на телефона, господин Добс. Човекът каза, че е ваш агент, и че е много важно.

Лицето му светна.

— О, добре. — Той се втурна надолу по стълбите с такава скорост, че на Елън й се наложи да отстъпи встрани, за да не я повали на земята.

— Благодаря, Елън — рече той и се стрелна край нея.

— Чака да му се обадите… — Тя повиши глас към отдалечаващия се Оливър. — И един господ знае колко ще му струва това.

Но господин Добс беше достатъчно далече, за да не чуе мърморенето й. Елън се намуси. Ама че хора. Тя нахлупи шапката си и тръгна спокойно обратно. През кухненския прозорец видя микробусчето с Джес Гътри зад кормилото. Тя се притесни и вече излизаше от вратата, когато се сети, че си е забравила ръкавиците.

Разговорът с Лондон трая повече от половин час и когато най-накрая Оливър се върна в малката къща, Роди вече се беше прибрал от Крийгън с всички неделни вестници. Беше се разположил в дълбокия кожен фотьойл пред буйния огън и вече очакваше първия си джин с тоник.

Той свали вестника и погледна над очилата си, когато Оливър затопурка през две стъпала нагоре по стълбите.

— Здравей — каза Роди. — Мислех, че всички са ме изоставили.

— Търсеха ме по телефона. — Оливър седна на стола срещу Роди и отпусна ръце между мършавите си колене.

Роди му хвърли един проницателен поглед. Усети скритото му сдържано вълнение.

— Надявам се, получи добри новини.

— Да, добри са. Агентът ми се обади. Всичко е уредено. Щом свършат представленията в Бристол, новата ми пиеса заминава за Лондон. Същите артисти, същият продуцент, всичко.

— Чудесно. — Роди пусна вестника на пода и свали очилата си. — Наистина прекрасни новини.

— И други хубави работи се задават, но за по-нататък. Искам да кажа, че още няма нищо официално.

— Много ме зарадва. — Роди погледна часовника си. — Слънцето още не е превалило пладне, но мисля, че случаят изисква…

Оливър обаче го прекъсна:

— Само да попитам. Имаш ли нещо против да оставя Виктория и Томас за два дни при теб? Трябва да ида до Лондон. Още утре. Само за една нощ. Има самолет от Инвърнес около пет следобед. Чудех се и дали някой ще може да ме закара до летището?

— Разбира се. Могат да останат тук за колкото време искаш. А аз ще те закарам с Ем Джи-то.

— Само за два дни. Връщам се на следващия ден. А като дойда, си събираме багажа и си тръгваме с колата.

Мисълта, че ще си заминат, натъжи Роди. Той се страхуваше да остане отново сам, не само защото му харесваше да има млади хора край него, но и защото когато Оливър, Виктория и Томас си отидеха, вече нямаше да има оправдание да не погледне фактите в очите. А фактите бяха неприятни. Джок беше мъртъв. Джон ще продава Бенхойл. Връзки и традиции ще се прекъснат завинаги. Идваше краят на един начин на живот. Това бе прощалното тържество.

— Знаеш, че няма защо да си тръгвате — каза той с надеждата да отложи този ужасен миг.

— Трябва. Ти си толкова любезен и крайно гостоприемен, но ние не можем да останем тук вечно. Рибата и гостите се вмирисват след третия ден, а ние сме тук вече три дни, така че от утре ще започнем да се вмирисваме.

— Ще ми липсвате. На всички ще ни липсвате. Елън така се е привързала към Томас. Въобще няма да е същото, като си заминете.

— Джон ще остане.

— Той няма да остане по-дълго от необходимото. Не може. И той трябва да се връща в Лондон.

— Виктория ми каза, че ще продава Бенхойл.

Роди се учуди.

— Не предполагах, че й е говорил за това.

— Тя ми каза снощи.

— Да, ще го продава. Няма избор. И аз, честно казано, това очаквах.

— Ти какво ще правиш?

— Зависи кой ще купи имението. Ако е някой богат американец с ловджийска страст, може би ще ме наеме да му прислужвам в лова. Представи си — покланям се леко и обирам големите бакшиши.

— Трябва да се ожениш — каза Оливър.

Роди го погледна сопнато.

— Точно ти ли ми го казваш?

Оливър се ухили.

— Аз съм различен — заяви той самодоволно. — Аз съм от друго поколение. Позволено ми е да имам по-различни морални ценности.

— Наистина са различни.

— Ти не ги ли одобряваш?

— Няма значение дали одобрявам или не. Прекалено ленив съм, за да вземам отношение по въпроси, които не ме засягат. Може би именно от леност не съм се оженил. Или не съм се оженил, понеже от мен се е очаквало да се оженя. Никога не съм правил нещо, което се очаква от мен. Неоженването беше част от тая линия на поведение. Също като писането на книги и прекомерното пиене. Брат ми Джок се беше отчаял от мен.

— Мисля, че така е по-добре да се живее — рече Оливър. — И аз като че ли съм вървял по подобен път.

— Да — отговори Роди — но аз си имах едно златно правило. Не се обвързвах с никого, понеже знаех, че ако веднъж го направя, има опасност да нараня другия.

Оливър го погледна учудено.

— За Виктория ли намекваш?

— Тя е много уязвима.

— Тя е и интелигентна.

— Сърцето и главата са две отделни неща.

— Разум и чувства?

— И така може да се каже.

— Мен не могат да ме обвържат — рече Оливър.

— Вече си обвързан — каза Роди. — Имаш дете.

Оливър извади цигара. Взе една треска, запали я от огъня и я поднесе към цигарата си. Когато тя се запали, той хвърли треската в пламъците.

— В такъв случай, не е ли малко късно да ме поучаваш като баща — каза той.

— Никога не е късно да се поправят грешките.

Погледите им се кръстосаха пред огнището и Роди усети студенината в бледосините очи на Оливър, който побърза да смени темата.

— Знаеш ли къде е Виктория? — разговорът явно бе приключил.

Роди въздъхна.

— Мисля, че изведе Томас на разходка.

Оливър се изправи.

— В такъв случай по-добре да я намеря и да й кажа какво става.

Той хукна надолу по дървените стълби и затръшна входната врата зад гърба си. Стъпките му отекнаха по паветата на двора. Роди така и не узна намеренията на Оливър; подозираше, че вместо да направи добро, е причинил зло, и съжали, че въобще си бе отворил устата. След малко отново въздъхна, надигна се от фотьойла и отиде да си налее мечтания джин с тоник.

Докато се връщаше през брезовата горичка, Виктория видя Оливър да излиза изпод арката и да тръгва по чакъла пред къщата. Той пушеше. Тъкмо щеше да го извика, когато той я забеляза и се запъти по тревата към нея и Томас.

Томас, чиито крака отказаха да вървят по средата на пътя, беше яхнал гърба на Виктория. Когато видя Оливър да се задава, Виктория се наведе и пусна Томас на земята. Той изтича, стигна преди нея до Оливър, забучи глава в краката на баща си и обхвана коленете му с ръце.

Оливър не го взе, а спря на място и зачака Виктория да се приближи.

— Къде ходите? — попита той.

— На разходка. Открихме още едно поточе, но не толкова хубаво, колкото водопада. — Тя стигна до него. — А ти какво прави?

— Говорих по телефона — отвърна той.

Разходката и студеният въздух бяха зачервили бузите й. Светлата й коса се развяваше разрошена. Беше намерила някакви жълти цветчета и бе поставила едно-две в бутониерата на сакото си. Оливър я прегърна и я целуна. Тя ухаеше хладно и свежо, на ябълки и чист въздух. Устните й бяха сладки и нежни, целувката й — невинна като бистра вода.

— На кого звъни?

— На никого. На мен ми звъниха.

— Кой?

— Агентът ми. — Той я пусна и се наведе, за да откопчи Томас от краката си. Тръгнаха към къщата, но Томас запротестира и Виктория се върна и го взе на ръце. Когато отново настигна Оливър, тя попита.

— И какво каза той?

— Добри новини. „Огъната монета“ ще се играе в Лондон.

Виктория се закова на място.

— Оливър! Това е прекрасно!

— И аз заминавам за Лондон утре. — Лицето й помръкна. — Оставям ви двамата с Том тук.

— Не можеш да постъпиш така.

Той се засмя.

— Каква е тази печална физиономия? На другия ден се връщам.

— Но защо да не дойдем с теб?

— Какъв е смисълът да идвате в Лондон за един ден? Освен това, не мога да си върша работата, ако вие с Томас ми се мотаете в краката.

— Но ние не можем да останем тук без теб.

— Защо?

— Не искам да ме изоставяш.

Оливър мигновено се ядоса. Той престана с добродушните закачки и каза с раздразнение:

— Не те изоставям. Отивам в Лондон за една нощ. Хващам единия самолет, после хващам другия обратно. А щом се върна, събираме багажа, качваме се на колата и потегляме на юг. Заедно. Сега доволна ли си?

— Но какво ще правя без теб?

— Ще живееш, предполагам. Не вярвам да е много трудно.

— Неудобно ми е от Роди. Натресохме му се и сега…

— Нищо му няма. Той се радва, че вие с Томас ще останете при него ден-два. А колкото до това, че сме му се натресли, той не иска да си тръгваме. След като заминем, ще трябва да се изправи очи в очи срещу реалността, а това никак не му се нрави.

— Не е хубаво да говориш така за Роди.

— Не е хубаво, но е истина. Вярно, той е чаровен и забавен като герой от някоя комедия от трийсетте години, например от някоя от по-свежите пиеси на Ратиган. Но се съмнявам дали някога през живота си е поглеждал проблемите в лицето.

— Участвал е във войната. Всеки, който е преживял войната, е бил принуден да се изправи пред какви ли не проблеми. Нали в това е цялата работа.

— Аз говоря за лични проблеми. Не за национални бедствия. Човек не може да се скрие от тях зад чаша бренди със сода.

— Оливър! Мразя, когато говориш така. Не искам да заминаваш и да ни оставяш с Томас.

— Заминавам и това е. — Тя не отговори. Оливър я прегърна и я целуна по главата. — Недей да се цупиш. Във вторник се връщам и ти можеш да дойдеш с волвото да ме посрещнеш. И ако си особено мила, ще те заведа на вечеря в Инвърнес, ще хапнем овнешка саздърма с картофи и ще потанцуваме шотландски танци. Можеш ли да си представиш нещо по-привлекателно?

— Предпочитам да не заминаваш. — Но тя вече се усмихваше.

— Налага се. Дългът ме зове. Аз съм преуспяващ мъж. Това, че те оставям тук, е цената, която трябва да платя за успеха.

— Понякога ми се иска да не си толкова преуспяващ.

Той пак я целуна.

— Знаеш ли какво не ти е наред на теб? Никога не си щастлива.

— Това не е вярно.

Той омекна.

— Знам, че не е.

— Тук съм щастлива — рече тя и изведнъж се смути. Надяваше се, че Оливър ще й каже, че и той е щастлив. Но той замълча, Виктория прехвърли Томас от едната си ръка в другата и тримата се върнаха в къщата.

XIII
Понеделник

Роди излезе на стълбите и я извика:

— Виктория!

Тя цяла сутрин бе гладила ризите и носните кърпи на Оливър, избира му чорапи и пуловери, а в момента ги подреждаше в куфара. Сега се изправи, отмахна един паднал кичур коса от лицето си и отвори вратата на спалнята:

— Тук съм.

— Джон и Оливър са горе и пийваме. Ела при нас.

Беше почти дванайсет и половина, денят беше светъл и студен, слънцето грееше. Роди и Оливър щяха да тръгват за летището след ядене. Петнайсет минути преди това Елън се появи, за да вземе Томас за обяд. Обядът щеше да бъде доста обилен, приготвен от Елън и Джес Гътри, и щеше да се състои в огромната трапезария на Бенхойл. Такова бе решението на Елън. Според нея човек не биваше да тръгва на път, колкото и кратък да е той, без да е похапнал добре, и Оливър не можеше да прави изключение от това правило. Ето защо двете с Джес готвиха цяла сутрин. Апетитни миризми прииждаха откъм голямата къща, а във въздуха се носеше усещане за тържественост, сякаш празнуваха нещо важно: рожден ден или последния ден от ваканцията.

Горе, от стаята на Роди, Виктория чуваше приглушения разговор на мъжете. Тя затвори куфара и закопча ключалките. После отиде до огледалото, среса косата си, огледа за последен път стаята, за да се увери, че нищо не е забравено, и се качи на горния етаж.

Поради светлото, слънчево време тя ги завари не около камината, а до огромния прозорец. Оливър и Роди седяха на широкия перваз с лице към стаята, а Джон Дънбийт — на един стол, който беше придърпал от бюрото. Виктория влезе и Роди каза:

— А, ето я. Идвай, чакахме те. — Джон се изправи и отмести стола си встрани, за да й направи място.

— Какво ще пиеш?

Тя се замисли.

— Май нищо не ми се пие.

— Хайде де — рече Оливър. Той протегна дългата си ръка и придърпа Виктория. — Не се превземай. Цяла сутрин се трепеш, заслужаваш едно питие.

— Добре, съгласна съм.

— Какво искаш? — попита Джон. — Аз ще ти донеса.

Виктория погледна към него, все още с ръката на Оливър около кръста си.

— Една бира.

Джон се усмихна и отиде до кухнята, за да й донесе кутия бира от хладилника.

Но Виктория тъкмо отвори бирата и си наля, когато входната врата долу хлопна и от подножието на стълбите долетя гласът на Елън, която им съобщи, че обядът е готов, сервиран, и че ще изстине, ако не дойдат веднага.

Роди измърмори:

— Да ти се не види и жената! — Но явно нищо не можеше да се направи и с чаши в ръце всички станаха, слязоха по стълбите и отидоха през двора до голямата къща.

Трапезарията беше слънчева, голямата маса — постлана с бяла покривка. На помощната масичка вдигаше пара телешко печено, а блюда със зеленчуци чакаха на котлона. Томас беше вече настанен, гладен и с лигавче на врата, в стария дървен детски стол, който Джес Гътри бе свалила от детската стая.

Елън ходеше напред-назад с несигурни крачки и нареждаше кой къде да седне, вайкаше се, че яденето изстива и въобще какъв е смисълът да сготвиш едно хубаво телешко печено, когато хората не сядат навреме за обяд?

— Стига, Елън, това не е вярно — добродушно каза Джон. — Ние скочихме веднага, щом ни извика. Кой ще нареже месото?

— Ти — рече моментално Роди и седна с гръб към прозореца, колкото се може по-далеч от телешкото. Никога не е бил добър в рязането на месо. Все Джок вършеше тая работа.

Джон наточи ножа с костената дръжка с ентусиазма на майстор касапин и се залови за работа. Елън пое първата чиния за Томас, накълца месото и намачка зеленчуците и сока на кафява каша.

— Това е за нашия малък мъж. Изяж го и ще станеш голямо момче.

— Не че имаме проблеми с яденето — промърмори Роди, когато Елън излезе и затвори вратата зад себе си; всички се засмяха, защото тази сутрин бузките на Томас бяха сякаш по-дебели и по-кръгли от всякога.

Когато бяха вече привършили с основното ядене и се залавяха с ябълковия пай и с крем карамела на Елън, телефонът иззвъня. Всички зачакаха, както изглежда бе обичаят в Бенхойл, някой друг да го вдигне. Най-накрая Роди каза:

— По дяволите!

Виктория го съжали.

— Да отида ли?

— Не, не се притеснявай. — Той налапа спокойно още една хапка ябълков пай, дръпна назад стола си и излезе от стаята, като продължаваше да мърмори:

— Ама че тъпо време за звънене. — Той остави вратата отворена и гласът му се чу от библиотеката.

— Роди Дънбийт на телефона. — Тишина и после: — Кой? Какво? Да, разбира се. Почакайте малко, ще го извикам. — След миг той се появи, все още със салфетката, която бе взел със себе си.

— Оливър, приятелю, теб търсят.

Оливър вдигна поглед от чинията.

— Мен ли? Кой?

— Нямам представа. Някакъв човек. — Роди се зае отново с ябълковия пай, а Оливър отмести назад стола си и отиде да се обади.

— Не мога да разбера — рече Роди — защо не измислят някое устройство, като седнеш да обядваш да можеш да си изключиш телефона.

— Винаги можеш да оставиш слушалката отворена — подхвърли Джон.

— Да, но тогава пък ще забравя да я затворя.

Томас се отегчи от пудинга си. Виктория взе лъжицата и започна да го храни.

— Можеш да го оставиш да си звъни — каза тя.

— Нямам достатъчно нерви. Мога да го оставя да звъни известно време, но след малко вече не мога да го търпя. Все си представям, че някой желае да ми съобщи нещо ужасно вълнуващо, хуквам да вдигна слушалката и се оказвам, тъй да се каже, глас в глас с някой от данъчната служба. Или пък са набрали грешен номер.

Джон каза:

— Ако са набрали грешен номер, защо вдигаш телефона?

Шегата прозвуча доста забавно, понеже той се шегуваше рядко.

Докато Оливър се върне, те свършиха с обяда. Роди си запали пура, а Джон донесе подноса с кафе от кухнята. Виктория започна да бели портокал за Томас, защото колкото и много да беше изял, той за нищо на света не отказваше портокал. Плодът беше сочен и Виктория се съсредоточи в беленето, затова не вдигна поглед, когато Оливър влезе в стаята.

— Надявам се, добри новини — чу Виктория гласа на Роди.

Тя обели последното парче кора, раздели портокала на резенчета и подаде първото на Томас. Оливър не отговори.

— Нищо сериозно? — В гласа на Роди имаше загриженост.

Оливър отново не отговори. Тишината, която ставаше все по-дълга и напрегната, привлече вниманието на Виктория. Дори Томас се умири. Той седеше с резенче портокал в ръка и гледаше баща си от отсрещната страна на масата. Бузите на Виктория настръхнаха. Тя осъзна, че всички гледат нея. Погледна към Роди, после към Оливър. Видя силно бледото му лице и студените, немигащи очи. Почувства как кръвта слиза от лицето й, обхвана я едно безсмислено чувство за обреченост, като болест, от което стомахът й се сви.

Тя преглътна.

— Какво има? — гласът й прозвуча слаб и немощен.

— Знаеш ли кой се обади? — попита Оливър.

— Нямам представа. — Не можеше да удържи треперенето на гласа си.

— Проклетият господин Арчър. От Хампшир.

Но нали я предупредих да не звънят. Казах, че ще им пиша. Обясних й за Оливър.

— Ти си им писала.

— Аз… — Устата й беше пресъхнала и тя отново преглътна. — Не писах на тях, писах на нея.

Оливър се приближи до масата, облегна се с длани върху нея и се наведе към Виктория.

— Казах ти да не й пишеш. — Всяка негова дума удряше като чук. — Казах ти да не й пишеш, да не й телефонираш, да не се свързваш с нея по какъвто и да било начин.

— Оливър, не можех…

— Как въобще разбра адреса им?

— Намерих го в телефонния указател.

— Кога им писа?

— В четвъртък… петък… — Тя се обърка. — Не си спомням.

— Аз какво правех?

— Мисля… мисля, че спеше. — Звучеше толкова подмолно и потайно, че Виктория се почувства принудена да се защити. — Казах ти, че ще й пиша. Не можех да понеса мисълта, че не знае къде е Томас… и какво става с него.

Изражението на Оливър не омекна ни най-малко. Виктория с ужас разбра, че ще се разплаче. Чувстваше как устните й треперят, усещаше бучката в гърлото си, очите й се напълниха със срамни сълзи. Щеше да се разплаче пред всички.

— Тя много добре знаеше къде е Томас.

— Не знаеше.

— Знаеше, че е с мен. Повече не й трябва. Аз съм му баща и той е с мен. Какво правя с него и къде го водя не влиза на никого в работа. Най-малко пък на теб.

Сълзите се стичаха по лицето й.

— Мисля, че… — успя да каже тя, но той я прекъсна.

— Не съм те карал да мислиш. Казах ти да си държиш тъпата уста затворена.

Последното бе придружено от силно трясване с юмрук върху масата. Всичко по нея се заклати и заподскача. Томас, който досега мълча, смутен от непонятната ярост в думите, които не разбираше, ала чийто смисъл добре схващаше, избра точно този момент, за да избухне в сълзи като Виктория. Очите му се присвиха, устата му зяпна, остатъците от полусдъвкания портокал се изтърколиха върху лигавчето.

— О, за бога!

— Оливър, недей… — Виктория скочи с треперещи крака и се опита да вземе Томас от стола и да го успокои. Томас се вкопчи в нея и зарови лепкавото си лице във врата й, за да се скрие от крясъците. — Недей пред Томас. Престани!

Но нейната измъчена молба бе пренебрегната. Оливър вече не можеше да спре.

— Знаеш защо не исках да се свързваш с Арчър. Защото бях убеден, че веднага щом научат къде сме, ще почнат да ме засипват със сълзливи молби, и като не успеят с тях — със заплахи. Така и стана. Сега вече чакам да дойде някоя мижитурка с черен шлифер с писмо от адвоката им…

— Но ти каза… — Тя не можа да си спомни какво бе казал той. Носът й потече и от плач не можеше да говори. — Аз… аз… — Дори не знаеше какво иска да каже. Може би „Съжалявам“, но по-добре, че не се унижи да го изрече, защото в момента нищо не можеше да умилостиви Оливър. Нито разплакания му син, нито разплаканата му любовница, нито всички извинения на света.

— Знаеш ли какво си ти? Ти си една мръсна измамница.

С това последно оскърбление Оливър се изправи от масата, обърна се и напусна стаята. Виктория остана обляна в сълзи, с ридаещото истерично дете в ръце, сред ужасеното мълчание на другите двама мъже, и насред опропастения обяд. И още по-лошо — сред унижение и срам.

— Боже мили! — възкликна Роди. Той стана от мястото си, заобиколи масата и отиде при Виктория. Тя знаеше, че трябва да спре да плаче, но не успяваше, нито пък можеше да си изтрие сълзите, или да си потърси кърпичката, докато ридаещият Томас все още седеше у нея.

— Хайде — каза Джон Дънбийт. Той се приближи, пое Томас от ръцете й и го вдигна до широкото си рамо. — Хайде ела, ще отидем да намерим Елън. Тя сигурно има бонбонче за теб. — Той тръгна към вратата с Томас на ръце. — Или шоколадова бисквита. Обичаш ли шоколадови бисквити? — Те излязоха.

— Боже мили! — каза отново Роди.

— Не… не можах да се сдържа… — изхлипа Виктория.

Роди не можеше повече да понесе сълзите, подсмърчането и риданията. Той взе Виктория в обятията си, притисна я до себе си и прегърна главата й с нежната си ръка. След малко бръкна във външния джоб на старото си вълнено сако, извади цветна носна кърпа и я подаде на Виктория. Тя си издуха носа и изтри сълзите си.

Нещата малко се поуспокоиха и чувствата, породени от кошмарната сцена, започнаха да се уталожват.

Виктория тръгна да търси Оливър. Нямаше какво друго да направи. Откри го при езерото, застанал на края на малкия кей, с цигара в уста. Дори да я беше чул да приближава през тревата, той не го показа, понеже не се обърна.

Тя стигна до кея. Изрече името му. Той се поколеба за миг, после хвърли полуизпушената цигара в проблясващата от слънцето вода и се обърна към Виктория.

Тя си спомни думите му: „Ако само се докоснеш до телефона, обещавам ти, че ще те смажа от бой“. Но Виктория не беше повярвала на заплахата, защото откакто го познаваше, никога не беше изпитвала истинската сила на необуздания му гняв. Сега вече знаеше, че я е изпитала. Тя се зачуди дали и жена му, Жанет, я беше изпитвала. Дали това не беше една от причините, заради които бракът им трая само няколко месеца.

— Оливър!

Погледът му спря върху лицето й. Тя знаеше, че изглежда ужасно, че е все още подута от плач, но дори това вече нямаше значение. Нищо нямаше значение, само ужасната разпра помежду им трябваше да се заглади. Заради Томас.

— Наистина съжалявам — каза Виктория.

Той не отговори. След малко въздъхна тежко и сви рамене.

— На теб ти е трудно да разбереш — продължи тя с усилие. — Зная. И аз самата не разбирах, защото си нямам собствено дете. Но след като прекарах известно време с Томас, започнах да разбирам какво значи да имаш малко дете и да го обичаш. — Не трябваше да говори така. Звучеше сантиментално, а тя най-малко желаеше сантименталности. — Човек се привързва към детето. Обиква го. То става част от самия теб. Започваш да чувстваш, че ако някой го нарани, или дори само го заплаши, можеш направо да го убиеш.

— Мислиш, че госпожа Арчър иска да ме убие? — каза Оливър.

— Не. Но зная, че тя сигурно се е побъркала от притеснение.

— Тя винаги ме е мразила. И двамата ме мразеха.

— Може би не си им дал основание да те обичат.

— Аз се ожених за дъщеря им.

— И стана баща на внука им.

— Той ми е син.

— Тук е цялата работа. Томас ти е син. Колко пъти си ми казвал, че те нямат права над него. Нищо няма да ти стане, ако проявиш малко щедрост към тях. Само Томас им е останал от дъщеря им. Оливър, опитай се да разбереш. Ти си умен и разсъдлив, ти пишеш пиеси, които късат сърцата на хората. Защо не можеш да се справиш с нещо, което е тъй близко до собственото ти сърце?

— Може би нямам сърце.

— Имаш сърце. — Тя се усмихна колебливо. — Чувала съм го да бие. Туп-туп-туп, цяла нощ.

Това подейства. Мрачното му изражение омекна, сякаш в цялата ситуация имаше някакъв абсурден хумор. Не беше голямо постижение, но Виктория се обнадежди. Тя се приближи до Оливър, прегърна го с ръце през кръста и притисна буза в грубия му дебел пуловер.

— Семейство Арчър нямат никакво значение. Те не могат нищо да променят.

Ръцете му се плъзгаха машинално по гърба й, сякаш галеха куче.

— Какво не могат да променят?

— Това, че те обичам. — Накрая го изрече. Гордост, самолюбие, вече нямаха значение. Любовта към Оливър беше единственият й талисман и трябваше ревниво да го пази. Това беше ключът за ключалката, която ги свързваше тях двамата и Томас.

— Ти сигурно си луда — рече той.

Оливър не се извини за обидите и оскърбленията, които й отправи по време на обяда. Тя се зачуди дали ще се извини на Роди и Джон, но знаеше, че няма да го направи. Просто защото той беше Оливър Добс. Но това нямаше значение. Виктория беше преодоляла разрива помежду им. Раната от грозната сцена все още кървеше и болеше, но може би с течение на времето щеше да заздравее. Виктория осъзна, че е възможно човек да се изправи и да тръгне отново, без значение колко пъти е падал.

— Имаш ли нещо против, ако съм луда?

Той не отговори. След малко сложи ръце на раменете й, отдръпна я и каза:

— Трябва да тръгвам. Иначе ще изпусна самолета.

Върнаха се в къщата и взеха куфара му и малко книги. Когато излязоха отново, видяха стария даймлер на Джок, спрян пред къщата, а Роди и Джон чакаха до него. Изглежда всички бяха решили да се държат така, сякаш нищо не е станало.

— Помислих си, че ще е по-добре да вземем голямата кола — обясни Роди. — В Ем Джи-то няма достатъчно място за багаж.

Тонът му беше делови и Виктория се изпълни с благодарност към него.

— Чудесно. — Оливър отвори задната врата, пъхна куфара вътре и сложи книгите отгоре.

— Е — той се усмихна, без каквото и да е разкаяние, дори може би малко развеселен с безизразното лице на Джон Дънбийт — да си кажем довиждане, Джон.

— Ние пак ще се видим — отвърна Джон и не му подаде ръка. — Аз няма да замина преди сряда.

— Чудесно. Довиждане, Виктория. — Той се наведе и я целуна по бузата.

— Утре кога пристига самолетът? — попита тя.

— Към седем и половина.

— Ще те посрещна.

— До утре, тогава.

Качиха се в колата. Роди запали двигателя. Тежкият, достолепен даймлер потегли и чакълът захрущя по гумите. Между рододендроните, по решетъчното мостче, през портите — и колата изчезна.

Джон ужасно се боеше, че сега, когато всичко свърши, и той остане сам с нея, тя отново ще се разплаче. Не че се боеше от сълзите или се притесняваше от тях. Може би дори в известен смисъл ги желаеше. Но в същото време му беше ясно, че сега не е моментът да я прегърне и утеши, както бе направил Роди.

Тя стоеше пред Джон. Вече беше спряла да маха. Изправеният й нежен гръб излъчваше необикновена храброст. Джон се загледа в твърдите очертания на раменете й под дебелия пуловер, в дългата й, вързана на опашка мека руса коса, и си спомни за кончето, което баща му гледаше преди години в ранчото в Колорадо. Веднъж наплашено от груба ръка, единствено най-търпеливото и внимателно отношение можеше да възвърне доверието на животното към хората. Малко по малко, без да го припира, Джон беше успял да постигне това.

Той знаеше, че трябва да е много внимателен. И чакаше. След малко, може би разбирайки, че той няма да се оттегли и тактично да изчезне, Виктория отметна косата от лицето си и се обърна към него. Не плачеше. Усмихваше се. С една от онези усмивки, които огряват лицето, но не стигат до очите.

— Е, това е — рече тя бодро.

— Хубав ден за пътуване — каза Джон. — Ще е много красиво, когато пресичат планината.

— Да.

— Не мислиш ли, че и ние трябва да се поразходим?

Усмивката й замръзна и на лицето й се изписа безпокойство. Джон разбра, че тя се е бояла точно от това.

Той й съчувстваше и искаше да е мил с нея. Затова бързо продължи:

— Аз и без това трябва да ходя до Крийгън. Трябва да ида до аптеката. Свършил ми е кремът за бръснене. Ще потърся и „Файненшъл Таймс“. От три дни не съм следил цените на пазара. — Това не беше вярно, но спасяваше положението и вършеше работа като извинение.

— А Томас? — попита Виктория.

— Ще го оставим тук. На него му е добре с Елън.

— Още не съм го водила на плажа. Все ми се искаше да го заведа.

— Можеш друг път да го заведеш. Ако не му кажеш къде отиваш, той няма да иска да дойде.

Тя помисли малко. Накрая рече:

— Добре. Но трябва да кажа на Елън, че излизаме.

Той нямаше нищо против.

— Те са отзад, на поляната, където се простира прането. Ще взема колата и ще се срещнем тук след минута-две.

Когато Джон се върна с наетия форд, вече го чакаше на стълбите пред входната врата. Той знаеше, че в Крийгън ще е студено и ветровито, а тя не носеше никаква връхна дреха, но на задната седалка имаше един негов пуловер и Джон реши да не губят повече време. Той спря до Виктория, протегна се, отвори вратата и тя се качи. След това, без повече приказки, потеглиха.

Той караше бавно. Нямаше закъде да бързат. Колкото по-бавно пътуваха, толкова повече, надяваше се той, тя щеше да се успокои.

— Как е Томас? — небрежно попита Джон.

— Ти беше прав. Двамата с Елън са много щастливи. Елън е изнесла стола си на слънце и плете, а Томас и Прасчо си играят с щипките. Изглеждаха много спокойни — добави тя с малко тъга.

— Томас не е твое дете, нали? — попита Джон.

Виктория седеше до него съвсем неподвижна. Тя бе вперила поглед напред в извивките на тесния път. Ръцете й лежаха сключени в скута.

— Не — отговори тя.

— Не знам защо, но винаги съм мислел, че е. Струва ми се, че и Роди е мислел така. Поне не ми е давал основание да подозирам, че мисли другояче. Пък и прилича на теб. Това е необичайното. Малко по-дебеличък е, но наистина прилича на теб.

— Не е мое дете. Но е дете на Оливър. Майката на Томас се е казвала Жанет Арчър. Оливър се оженил за нея, но не след дълго бракът им се разтрогнал, а тя загинала при самолетна катастрофа.

— А ти къде си в цялата тази работа?

— Аз съм там от години… — гласът й затрепери. — Ужасно съжалявам, но май пак ще заплача.

— Няма нищо.

— Нищо против ли нямаш? — учуди се тя.

— Защо да имам нещо против? — той се наведе и отвори жабката на таблото: вътре имаше грамадна кутия с хартиени носни кърпички. — Виждаш ли? Приготвил съм се.

— Американците винаги имат хартиени кърпички. — Тя взе една и си издуха носа. — Плачът е ужасно нещо, нали? Започнеш ли веднъж, и сякаш се пристрастяваш. Колкото и пъти да спреш, все започваш пак. Аз иначе почти не плача.

Но това смело твърдение се изгуби още докато го изричаше, в поток от сълзи. Джон зачака кротко, без да обръща внимание и без да казва нищо. След малко, когато риданията утихнаха до хлипане, а после до подсмърчане, тя отново се издуха решително и той рече:

— Ако на някой му се плаче, не виждам причина да не си поплаче. Аз все ревях като малък, когато ме изпращаха във Фесендън. Баща ми никога не се опитваше да ме спре, или пък да ми казва, че мъжете не правят така. Понякога той самият като че ли всеки миг щеше да избухне в сълзи.

Виктория леко се усмихна, но не каза нищо, затова Джон реши да не говори повече и до Крийгън никой от двамата не продума. Градчето лежеше под студеното следобедно слънце, улиците бяха чисти и празни, нямаше ги скромните тълпи, които ги изпълваха по-късно през годината, с настъпването на лятото.

Джон спря пред аптеката.

— Искаш ли да купуваш нещо? — попита той Виктория.

— Не, благодаря.

Джон влезе в магазина и си купи крем за бръснене и ножчета. До аптеката имаше магазин за вестници. Влезе и в него и попита за „Файненшъл Таймс“, но нямаше. Купи пакетче ментови бонбони вместо вестник и се върна с тях в колата.

— Ето. — Той ги хвърли в скута на Виктория. — Ако не ги харесаш, ще ги дадем на Томас.

— Може на Елън да й харесат. Старите хора обичат ментови бонбони.

— Тези са карамелени. Елън не може да ги яде заради изкуствените зъби. Какво ще правим сега?

— Можем да се върнем в Бенхойл.

— Така ли предпочиташ? Не искаш ли да се разходим? Да идем до плажа?

— Знаеш ли пътя?

— Разбира се, че знам пътя. Идвах тук още когато минавах прав под масата.

— Нямаш ли работа?

— Не, никаква.

Игрището за голф отделяше плажа на Крийгън от самото градче и до пясъчните дюни нямаше път, ето защо Джон паркира колата до бараката за стикове. Щом изключи двигателя, веднага се чу воят на вятъра. Дългите белезникави треви, които ограждаха игрището, бяха полегнали до земята под напора му, а разноцветните шушлякови якета на няколкото закоравели играчи се издуваха като балони. Джон дръпна ципа на старото си кожено яке и се протегна за пуловера на задната седалка. Подаде го на Виктория.

— Облечи това.

Пуловерът беше много дебело синьо поло. Виктория го намъкна през главата и стегнатата висока яка повлече косата й. Тя я издърпа и разпусна. Ръкавите покриваха китките й, а долният край на пуловера се спускаше под тесния й ханш.

Двамата слязоха от колата и вятърът така заблъска вратите, че се измъчиха, докато ги затворят. Една пътека през игрището водеше към морето. По земята растеше дива мащерка, а по терена за голф бяха насадени препятствия от прещип. По-надолу дюните бяха обрасли с твърда трева, която тук наричаха „полевица“, имаше и каравани и паянтови къщички, които лятно време вдигаха кепенците си и продаваха шоколад, газирани напитки и сладолед. Дюните свършиха внезапно със стръмен пясъчен скат. Приливът се беше оттеглил. Долу се виждаха само белия плаж и морето. Далеч навътре дълги вълни се завиваха в пръски от пяна. Наоколо нямаше жива душа, нито кучета, нито играещи деца. Само чайки се рееха в небето и с крясъци показваха презрението си към света.

След мекия сух пясък на дюните, плажът беше равен и твърд. Те се затичаха, за да се стоплят. Като наближиха морето, наоколо взеха да се появяват плитки локви, бликащи от тайнствен извор, в които се отразяваше ведрината на небето, имаше и огромно количество миди, които привлякоха вниманието на Виктория. Тя вдигна една, после друга, запленена от тяхната големина и непокътнати черупки.

— Толкова са красиви. Никога преди не съм виждала миди, които да не са натрошени. Защо не са се счупили?

— Сигурно защото брегът е пясъчен и е сравнително плитко. — Джон се включи в забавлението, благодарен за всяка възможност, която би отклонила мислите на Виктория от неволите й. Той намери скелет от морска звезда и нежна вкаменена щипка на малко раче.

— Това какво е? — попита Виктория.

Джон огледа черупката.

— Това е пясъчна мия[1]. А онази синята е обикновена мида.

— А тази? Прилича на бебешко нокътче.

— Нарича се гребен.

— Откъде знаеш имената им?

— Когато бях малък, идвах да събирам миди и Роди ми подари една книга, за да се науча да ги разпознавам.

Те повървяха мълчаливо и най-сетне стигнаха до морето. Спряха се с лице към вятъра и загледаха прииждащите вълни. Те се надигаха, извиваха и сгромолясваха, после се спускаха с шипене върху пясъчния бряг. Водата беше прозрачно чиста, с цвят на аквамарин.

Една раковина лежеше вън от обсега на отлива. Джон се наведе, взе я и я постави, мокра и лъскава, в отворената длан на Виктория. Имаше цвят на корал, с полусферична форма и ветрилообразни изпъкнали ивици като слънчеви лъчи. Ако не се беше отделила от половинката си близнак, щеше да бъде с големината на топка за тенис.

— Награда — каза той.

Виктория зяпаше с отворена уста.

— Каква е?

— Кралски гребен, и то какъв.

— Мислех си, че такива миди има само в Западните Индии.

— Е, сега вече знаеш, че ги има и в Шотландия.

Виктория отдалечи ръката си с раковината, за да се полюбува на формата и на самото усещане от докосването до нея.

— Ще си я пазя вечно. Като украшение — каза тя.

— И като спомен вероятно.

Виктория го погледна и Джон забеляза на лицето й наченки на усмивка.

— Да, вероятно и като спомен.

Те обърнаха гръб на морето и поеха дългия път назад. Пясъкът се простираше безкрай и дюните изглеждаха много далеч. Когато стигнаха стръмния пясъчен скат, по който се бяха спуснали толкова лесно, Виктория започна да се уморява и се наложи Джон да я хване за ръката и да я тегли с подхлъзвания и залитания до върха. Някъде по средата тя започна да се смее и когато най-накрая стигнаха горе, и двамата бяха останали без дъх. Без да се разбират с думи, те се строполиха изтощени в една закръглена падинка, където пясъкът отстъпваше пред дебелите твърди треви и растящата на туфи полевица и ги закриляше от острия вятър.

Тук дори сякаш слънцето топлеше. Джон се облегна на лакти и остави слънчевата топлина да проникне през дебелата тъмна кожа на якето. Виктория седна, опряла брадичка върху коленете си и продължи да се наслаждава на раковината. Косата й се беше разделила отзад на врата и в огромния пуловер на Джон тя изглеждаше по-слаба и по-крехка, отколкото бе в действителност.

След малко каза:

— Може би не трябва да си я запазвам. Може би трябва да я подаря на Томас.

— Томас няма да я оцени.

— Ще я оцени, когато порасне.

— Ти много го обичаш, нали? Макар че не ти е дете.

— Да — отвърна Виктория.

— Искаш ли да говорим за това?

— Не знам откъде да започна. А и ти сигурно няма да разбереш.

— Да опитаме.

— Ами… — тя си пое дълбоко въздух. — Семейство Арчър са бабата и дядото на Томас.

— Това вече го разбрах.

— Те живеят в Хампшир. Когато Оливър се връщал от Бристол, той минал през Удбридж, където живеят…

Бавно и колебливо разказът й потръгна. През цялото време, докато говореше, Виктория седеше обърнала гръб на Джон и той беше принуден да изслуша цялата сага, отправил поглед в тила й. За Джон това беше много угнетяващо.

— … Оная нощ (след партито у Феърбърн), когато ме закара до къщи и Томас плачеше, това беше вечерта, когато те пристигнаха.

Той помнеше онази нощ, вечерта, преди да отлети за Бахрейн. Мрачното ветровито небе, малкия дом на уличката, Виктория, заровила брадичката си в кожената яка на палтото, очите й, пълни с безпокойство и опасение.

— … и да заминем заедно на ваканция. Дойдохме в Бенхойл, понеже Оливър познава Роди. Но за това вече ти разказах.

— Да разбирам ли, че нямаш работа, която да те задържа в Лондон?

— О, имам. Работя в магазин за дрехи на Бийчам Плейс и Сали, жената, за която работя, и без това настояваше да си взема ваканция. Даде ми един месец отпуск и нае едно момиче да й помага, докато се върна.

— Ти ще се върнеш ли?

— Не знам.

— Защо не знаеш?

— Може да остана с Оливър.

Джон замълча. Не разбираше как някое момиче може да иска да остане с този свиреп себелюбец. Въпреки всичките си първоначални похвални намерения да се отнесе честно и непредубедено към въпроса, той откри, че все повече се ядосва.

Виктория отново говореше:

— … Знаех как се е притеснила госпожа Арчър, затова казах на Оливър, че мисля, че трябва да й пиша, но Оливър се разгневи, защото не искаше да знаят къде сме. Аз обаче й писах, обясних й колко труден е Оливър и я помолих да не се опитва да се свързва с нас, но предполагам, че писмото е попаднало у господин Арчър.

След като свърши, Виктория явно реши, че е време да погледне Джон в лицето. Тя се извърна към него доверчиво, облегната на една ръка, подвила дългите си крака.

— Той се обади на Оливър по обед. Сега разбираш защо Оливър толкова се ядоса.

— Да. Но все пак мисля, че беше доста грозна сцена.

— Но разбираш, нали?

За нея явно беше важно той да разбере. Но за Джон разбирането не улесняваше нещата. Напротив, дори ги влошаваше, защото най-песимистичните му подозрения се оказаха верни. Сега всичко си дойде на мястото, парчетата от мозайката се подредиха и картината беше ясна. Един беше себелюбив. Друг — алчен. Намесваха се гордост, обида, малко злоба. Никой не печелеше и само невинните страдаха. Невинните. Лоша дума, но как иначе да назове Томас и Виктория.

Той се замисли за Оливър. Още от първата им среща между тях възникна антипатия. Те се обикаляха един друг като настръхнали кучета. Джон си казваше, че тази антипатия е необоснована, инстинктивна и с благоприличието на гост, отседнал в чужд дом, бе направил всичко възможно да не я показва. Но антипатията явно беше взаимна и не след дълго Джон започна да негодува срещу нехайното отношение на Оливър към Виктория, срещу безцеремонното му поведение спрямо Роди и липсата на интерес към собственото му дете. След няколко дни в компанията на Оливър, Джон бе принуден да признае пред себе си, че никак не го харесва. А след ужасната сцена на обяд, вече беше сигурен, че го ненавижда.

— Ако останеш с Оливър, ще се омъжиш ли за него? — попита той.

— Не зная.

— Не знаеш дали ще се омъжиш за него, или дали той ще се ожени за теб?

— Не зная. — Бледите й бузи поруменяха. — Не зная дали ще се ожени за мен. Той е особен. Той…

В този миг у Джон се надигна непривичен гняв. Той я прекъсна грубо:

— Виктория, не бъди глупачка. — Тя го зяпна с разширени очи. — Точно така. Не бъди глупачка. Целият прекрасен живот е пред теб, а ти говориш за женитба с някой, в който дори не си сигурна, че те обича достатъчно, за да се ожени за теб. Бракът не е любовна история. Не е дори меден месец. Той е работа. Продължителна и тежка работа, която трябва да вършат и двамата партньори, по-тежка от всичко, което са вършили в живота си преди. Ако бракът е сполучлив, той се променя, развива се, става все по-хармоничен. Видях го при майка ми и баща ми. Но един лош брак се разпада в бъркотия от нерви и ожесточение. И това съм го виждал — в моя собствен жалък и трагичен опит да направя една жена щастлива. Вината никога не е само у единия. Тя е сбор от хиляди дребни раздразнения, несъгласия, глупави подробности, които в един здрав съюз биха били пренебрегнати или забравени под оздравителното въздействие на любовта. Разводът не лекува, той е хирургическа операция дори когато няма деца, за които да мисли човек. А вие с Оливър вече имате дете. Имате Томас.

— Не мога да се върна назад — рече тя.

— Разбира се, че можеш.

— Лесно ти е да го кажеш. Бракът ти може да се е разпаднал, но все още имаш родителите си, работата си. Имаш Бенхойл, каквото и да решиш да правиш с него. А аз, ако нямам Оливър и Томас, нямам нищо. Нищо истински ценно. Не принадлежа на никого, никой няма нужда от мен.

— Имаш себе си.

— Може би не съм достатъчна.

— В такъв случай ужасно се подценяваш.

Виктория се извърна рязко и отново застана с гръб към Джон. Той осъзна, че е крещял и това го учуди, защото за пръв път от много месеци се бе почувствал достатъчно увлечен и разпален, за да крещи на някого.

— Извинявай — троснато каза той и тъй като тя не помръдна, нито проговори, добави по-нежно: — Неприятно ми е, че момиче като теб така си забърква живота.

— Той си е мой живот — промълви тя нацупено като дете.

— Но и на Томас — напомни й Джон. — И на Оливър. — Тя не помръдна. Той хвана Виктория за ръката и я обърна към себе си. С голямо усилие тя срещна погледа му. — Трябва да обичаш много Оливър — каза той. — Много повече, отколкото той те обича. За да върви всичко.

— Зная.

— В такъв случай имаш пълното съзнание за това, както те очаква.

— Зная — повтори тя и внимателно измъкна ръката си. — Но в живота ми не е имало никой друг, разбираш ли. Никой, освен Оливър.

[1] Вид мида. — Б.пр. ↑

XIV
Вторник

Вятърът, мислеше си Оливър, е същият, който духа и в Шотландия, но в Лондон той приема други форми. Той връхлиташе иззад ъглите, късаше първите пъпки на дърветата в парка и разнасяше по улиците съдрани парчета вестници. Вятърът не беше приятел. Хората се бореха с него, с измъчени лица, плътно загърнати в палтата си. Вятърът беше враг, нападнал града.

Заваля точно когато таксито, което взе от Фулам, навлезе в лабиринтите на летище Хийтроу. То пое през тунелите и по кръговете на детелините — една частица в безкрайния автомобилен поток. Светлини проблясваха, отразени в мокрия асфалт. Един самолет бучеше в небето, готов за кацане. Носеше се силна миризма на бензин.

Таксито, подредено на дълга опашка от коли, най-накрая спря пред сградата на летището. Оливър слезе, измъкна куфара и се спря на ръба на тротоара, за да извади парите от джоба си. Докато чакаше, шофьорът огледа пътника и багажа му.

— Заповядайте. — Оливър му подаде банкнотите.

— Сигурен ли сте, че съм ви докарал, където трябва? Това е първи сектор вътрешни полети.

— Да, така е.

— Видях етикета на багажа ви. Трябва ви трети сектор, международни полети.

— Не. Тук искам. — Оливър се ухили. — Задръжте рестото.

— Е, вие пътувате. Сигурно си знаете.

Оливър взе куфара, влезе през стъклените врати, мина през излъсканата до блясък зала на огромната сграда, изкачи се с ескалатора, следвайки табелите, които сочеха към сектора за вътрешни полети.

Както обикновено, чакалнята беше претъпкана, всички места до едно бяха заети от пътници, които чакаха да извикат полета им. Миришеше на кафе, на цигари и на хора. Оливър тръгна бавно и се заоглежда като човек, който има среща. Видя една жена с пет изморени деца, две монахини, един мъж с вълнен балтон и бомбе, който седеше, погълнат от вестника си. Куфарчето му стоеше на пода между краката. Оливър спря пред него.

— Извинете?

Мъжът се сепна и вдигна поглед от вестника. Имаше дълго бледо лице, спретната яка и тъмна вратовръзка. Носеше очила. Адвокат, помисли си Оливър. Или бизнесмен.

— Много се извинявам, но видях етикета на куфара ви. За Инвърнес ли летите?

— Да — отвърна мъжа с тон, от който личеше, че според него това не влиза в работата на Оливър.

— Със самолета в пет и трийсет?

— Да.

— А бихте ли бил така добър да предадете едно писмо от мое име? — Той бръкна в джоба си и извади плика. — Работата е в това, че трябваше да хвана този полет, но се оказа, че няма да мога, а ще ме чакат в Инвърнес.

Човекът с очилата не показваше особен възторг. Той вероятно си мислеше, че пликът съдържа някакво взривно устройство и че заедно с всички останали пътници ще станат на парченца, докато летят над Пенините.

— Просто в последния момент изникна нещо и не мога да й се обадя по телефона, имам предвид на момичето, което ще ме чака, защото тя ще пътува до Инвърнес от Съндърланд и вече е тръгнала.

Човекът с очилата погледна плика, после Оливър. Оливър си придаде най-искрено и прямо изражение. Човекът остави вестника си.

— Ако взема писмото, как ще позная младата дама?

— Ами тя е с дълга руса коса, вероятно ще бъде с панталон. Казва се Виктория Брадшоу. — После добави, сякаш за примамка: — И е много красива.

Но мъжът не се поддаде толкова лесно.

— А какво да правя, ако я няма?

— Там ще бъде. Обещавам ви. Там ще бъде.

Мъжът взе плика предпазливо.

— Няма ли да е по-добре, ако го дадем на стюардесата?

— Може, но нали ги знаете какви са, постоянно са заети, разнасят чай. Пък и нямам време да ги чакам да дойдат, защото трябва да отида до сектора за международни полети и да хвана друг самолет.

— Добре — каза най-накрая мъжът. След като се съгласи, той си позволи да се усмихне: кратка усмивка пробягна по студеното му лице. — Може да ми го оставите.

— Благодаря ви — каза Оливър. — Благодаря ви много. Извинявайте за безпокойството. Приятно пътуване.

— И на вас — отговори мъжът с очилата и продължи да чете вестника.

Оливър взе куфара и се обърна. Ще слезе по стълбите, ще излезе навън, ще отиде под дъжда до Трети сектор и ще се качи на самолета за Ню Йорк. Тогава щеше отново да е сам. На път.

Беше свободен. Всичко свърши. Това беше краят на една дребна случка между две действия. Актьорите се разотидоха, сцената беше празна. Като недокоснато платно, тя чакаше Оливър да я насели със своите хора, със своя собствен увлекателен свят.

— Значи се върна.

— Да.

— Значи тя замина.

— Да, замина.

— Личи си. Странно е усещането в дома, когато замине и последното дете. Мислиш, че вечно ще бъдат тук, но те заминават. И не ти остава много. Освен телевизора. Телевизорът винаги остава.

— Извинете.

Оливър вече беше изкачил стълбите. Обърна се и се оказа лице в лице с мъжа с бомбето. Трябваше му секунда, за да превключи, преди да го познае. Той носеше куфарчето си в едната ръка и писмото на Оливър в другата.

— Извинете, но младата дама, на която трябва да предам това, забравих името й. Вие сте го написал на плика, но не е много ясно. Вероника Брадшоу ли се казва?

— Не — отговори Оливър. — Казва се… — Той се запъна за миг, докато си спомни. — Казва се Виктория.

Предполагаше, че настъпва един момент, когато човек започва да се чувства стар. Не зрял, или опитен, или някакъв друг евфемизъм. Просто стар. Той беше на шейсет. Джок умря на шейсет и девет. Ако и той, Роди, умреше на шейсет и девет, това означаваше, че му остават още девет години да се наслаждава на живота. Но дали пък не означаваше, че му остават девет години, които трябва да избута преди истинското избавление? И ако беше така, как щеше да ги избута? Вече няма да има Бенхойл да го предпазва от студените ветрове на външния свят, освен това знаеше — и то отдавна — че фактически се е изписал. В главата му нямаше книга, която си заслужава да се прочете, бяха останали само няколко най-банални статии. Приятелите му, светският живот, които навремето изпълваха със съдържание дните, изчезваха. Връстниците му бяха взели да измират, пленителните жени, които някога го омайваха, бяха станали баби, неспособни да се справят — понеже инфлацията изяждаше всичко, а и старите слуги вече напускаха — с празненствата, с вечерите и всичките останали безкрайно приятни забавления от миналото.

Докато си наливаше втората чаша за вечерта и се опитваше да се развесели, Роди си каза, че в много отношения е бил късметлия. Ще остарее, вероятно ще е самотен, но няма да е беден. Бенхойл ще се продаде, но Роди имаше финансовата възможност веднага да си купи някоя скромна къща, в която да прекара остатъка от дните си. Къде ще е тази къща, той не беше решил, но имаше още един проблем, надвиснал като сянка в съзнанието му, и това беше Елън. И дума не можеше да става да изостави Елън. Ако никой от многобройните й роднини не се съгласеше да приюти старата свадливка, Роди щеше да я прибере при себе си. При мисълта да живее в малка къща единствено в компанията на Елън, Роди потрепери. Той горещо се помоли това да не се случи.

Беше осем вечерта, той беше сам в дома си и точно тази самота донесе и потиснатото му настроение. Оливър беше в Лондон, но по това време — Роди погледна часовника си — по това време вероятно бе вече на път за Шотландия. Виктория замина с огромното волво да го посрещне на летището. Томас спеше в стаичката си долу, изкъпан и приспан от Елън. Джон беше в голямата къща и един господ знае с какво се занимаваше. Цялата работа с Бенхойл потискаше Джон, цял ден се мотаеше из къщата с кисело изражение и почти не разговаряше с никого. Като капак на всичко времето се развали, заваля лапавица и задуха силен вятър, върховете на планините отново се покриха със сняг.

Къде е пролетта, питаше се Роди. В такава вечер, в такова настроение, не беше трудно човек да си помисли, че никога няма да настъпи. Ще стане някаква аномалия в космоса, звезди ще се сблъскат, земетресения ще разтърсят планетата и Земята ще попадне за вечни времена в прегръдките на нескончаемата зима.

Достатъчно. По-далеч от това човек не бива да стига в депресията си. Излегнат в креслото, стъпил с чехлите си на килимчето пред камината, което деляха с Барни, Роди реши, че е време да предприеме мерки за повишаване на настроените си. Той погледна още веднъж часовника. Ще отиде до голямата къща и ще пийне по едно с Джон. После ще вечерят заедно, а по-късно, когато Оливър и Виктория се върнат от Инвърнес, всички заедно ще седнат край огъня и ще чуят новините, които Оливър носеше.

Тези приятни мисли за бъдещето го насърчиха достатъчно, за да положи усилие и да стане от креслото си. Вестникът, който четеше, се плъзна от скута му. Навън вятърът нададе вой, ледено течение се плъзна по стълбите и раздвижи чергите по полирания под. Къщата беше уютна, но нито една врата или прозорец, направени от човешка ръка, можеха да спрат северния вятър. В стаята беше хладно. Огънят догаряше. Роди взе няколко цепеници от коша. Метна ги в гаснещите въглени и огънят се разгоря тъй силно, че щеше още да топли, когато Роди се върнеше по-късно вечерта.

Той угаси лампата и каза:

— Хайде, Барни. — Старото куче се изправи на крака, явно чувствайки, както и Роди, възрастта си. — Не си само ти — успокои го господарят му, изгаси и голямата лампа и двамата заслизаха бавно по стълбите.

Без обитатели в тъмната стая беше тихо. Огънят припламваше. Една цепеница изпращя и лумна, чу се пукот от сцепено дърво и дъжд от искри избухна като фойерверк върху килимчето. Оставени без надзор, те затляха. Откъм стълбите подухна, една искра запламтя и близна крайчеца на падналия вестник. Малките пламъчета се плъзнаха по хартията и нараснаха. Те затанцуваха по крака на масата, където Роди държеше книгите, пурите и купчина стари списания. Стигнаха до леснозапалимите върбови пръчки на стария кош за дърва. Скоро долният край на пердето започна да пуши.

Джон Дънбийт седеше зад бюрото в библиотеката, където бе прекарал по-голямата част от следобеда в прелистване на книжата на чичо си. Отделяше документите, свързани с фермата, от личните документи и подреждаше всичко в стройни купчинки, предназначени за Робърт Маккензи, за борсовия агент на Джок в Единбург и за счетоводителя му.

Старецът беше поддържал чисти и изрядни сметките на делата си, затова задачата беше лека, но малко скучна и неизбежно тъжна. Защото сред документите имаше стари дневници, покани за танци и избелели снимки на хора, които Джон не познаваше. Група войници в Червения форт в Делхи, снимка на дружина ловци в джунглата, събрани за лов на тигри, някаква сватба. Част от снимките бяха от Бенхойл. Джон разпозна баща си като малък и Роди — строен юноша в бял спортен костюм — който като че ли се канеше всеки миг да запее — досущ като млад изпълнител на главна роля в музикална комедия отпреди войната.

Вратата се отвори и Роди влезе в стаята. Джон се зарадва, че го вижда, и че вече има извинение да спре работа. Той дръпна стола от бюрото и вдигна снимката.

— Виж какво намерих.

Роди се приближи и огледа снимката през рамото му.

— Боже господи! Във всеки дебел човек има по един тънък, който напира да излезе. Къде я намери?

— Между някакви стари книжа. Колко е часът? — Той погледна часовника си. — Вече е осем и петнайсет? Въобще не съм забелязал, че е толкова късно.

— Осем и петнайсет в една отвратителна студена зимна вечер. — Роди потрепери. — На двора едвам не ме отнесе вятърът.

— Хайде да пийнем нещо.

— Прекрасна идея — каза Роди, сякаш въобще не беше помислял за това. Той се отправи към масата, където Елън беше подредила чашите и бутилките; Джон се зачуди колко ли уискита вече е изпил чичо му, но после си каза, че това няма значение и че него не го засяга. Знаеше само, че е уморен и възможността за едно освежително питие изведнъж му се видя добре дошла.

Той отиде да подкладе огъня и да приближи един стол до камината за Роди. Роди донесе чашите и подаде едната на племенника си, после се отпусна на стола с въздишка на облекчение. Джон остана прав, топлината на пламъците запълзя по гърба му и той усети, че се е схванал и изстинал от седенето пред прозореца.

— Наздраве — каза Роди и двамата отпиха. — Кога се връщат другите, знаеш ли?

— Нямам представа. — Мургавото лице на Джон бе спокойно. — Предполагам около десет. Зависи дали самолетът ще кацне навреме или не. Този вятър може да ги забави.

— Ти наистина ли се връщаш утре в Лондон?

— Да, налага се. Сигурно пак ще дойда следващата или по-следващата седмица, но в момента имаме важна работа и трябва да съм там.

— Добре че успя да дойдеш.

— И аз съм доволен. Съжалявам, че всичко трябва да свърши по този начин. Ще ми се Бенхойл да продължи.

— Нищо не продължава вечно, момчето ми, пък и в тоя живот добре се позабавлявахме.

Те заговориха за миналото и, отпуснати в топлината и приятната компания, не забелязаха как отминава времето. Вече бяха на втората чашка (по-точно втората за Джон и четвъртата за Роди), когато отвън се чуха стъпки, вратата се отвори и Елън влезе в стаята. Никой от двамата не се изненада от внезапната й поява, тъй като Елън отдавна бе спряла да чука по вратите. Тя изглеждаше уморена и особено състарена. Вятърът и големият студ се отразяваха зле на костите й, а и беше на крак почти през целия ден. Личеше си по лицето й. Устните й бяха присвити. Изглеждаше примирена.

— Не зная кога искате да вечеряте, но аз съм готова по всяко време.

— Благодаря, Елън — каза Роди с лек сарказъм, който тя не долови.

— Не знам кога ще се върнат другите от Инвърнес, но ще трябва да се задоволят само с паница бульон.

— Те няма да искат повече — увери я Джон и добави, за да я умилостиви. — След минутка идваме. Само си пийваме малко.

— Това и аз го виждам. — Тя се побави още малко, като се мъчеше да им намери още някакъв кусур. — Ти, Роди, провери ли как е детето, преди да дойдеш?

— А? — Роди се намръщи. — Не съм. Трябваше ли?

— Според мен това е доста по-разумно, отколкото да го изоставиш само цялата вечер.

Роди се ядоса.

— Елън, аз тъкмо дойдох. А и без това спокойно го оставяме всяка вечер.

— Няма значение, аз ще ида да го нагледам.

Тя се затътри към вратата, но наистина изглеждаше тъй уморена и стара с клечестите си крака и износените обуща, че на Джон му дожаля и той остави чашата си.

— Елън, не се притеснявай, аз ще отида.

— На мен не ми пречи.

— И на мен не ми пречи. Ще ми отнеме една минута. А щом се върна, ще дойдем да хапнем и после можеш да си лягаш.

— Кой е говорил за лягане?

— Аз. Изглеждаш уморена и най-добре е да си легнеш.

— Добре, ще видим… — Тя поклати глава и тръгна към кухнята, а Джон пое по дългите каменни коридори към задния двор. Тази нощ те бяха студени като ходовете на подземна тъмница, зловещо осветени от голите крушки, които се поклащаха от течението.

Сякаш от всички страни го заобикаляха страховити сенки.

Джон отвори задната врата към двора. Вятърът я блъсна и едвам не я изскубна от ръката му. В продължение на секунда, която му се стори цяла вечност, той остана вцепенен на прага.

Пред него, в другия край на павирания двор, всички горни прозорци в къщата на Роди бяха изпълнени с танцуваща оранжева светлина. Дим и пламъци бълваха от покрива и през воя на вятъра той чу смразяващото бумтене на пожара, като грохот на пещ, пукотът и пращенето на горящо дърво, силни като изстрели от пушка. Докато стоеше на вратата, един прозорец се пръсна на парченца, тъй като рамката му се бе разпаднала от горещината. От дупката изскочиха пламъци и Джон усети как топлината им го лъхна в лицето.

Томас.

Преди да помисли за последствията, той прекоси двора и отвори вратата. Стълбите горяха, нахлулият вятър подхвана пламъците и цялата сграда се превърна в доменна пещ, чиято горещина го замая. Пушекът беше задушаващ. Джон се извърна, сложи ръка на лицето си, затича по тесния коридор и отвори вратата на първата спалня.

— Томас! — нямаше представа къде спи Томас. — Томас!

Стаята беше празна. Втората стая. Томас!

Сега се намираше точно под всекидневната и от дима не се виждаше нищо; очите започнаха да го парят и да сълзят. Той се закашля.

— Томас! — Беше прегракнал. Втурна се през пушека и намери другата врата, другата спалня.

Тук за щастие беше по-малко задимено.

— Томас!

Отговори му стенание. Нямаше време за облекчение, за благодарност, че детето все още не е умряло от задушаване, защото беше ясно, че овъгленият таван на стаята ще пропадне всеки миг. Тъкмо грабна Том в ръцете си, когато огромно парче мазилка и овъглени летви се изсипаха отгоре с грохота на падащи камъни. Джон погледна и видя нащърбения кратер, на дупката и ада над нея. Томас изпищя. Джон притисна лицето на детето към рамото си и със залитане излезе от стаята.

Едва бе прекрачил прага, когато остатъкът от тавана се сгромоляса и под, килим, легло, всичко изчезна под лавината от горящи отломки.

Самолетът от Лондон, който закъсня петнайсет минути заради насрещен вятър, се чу дълго преди да се появи. Вечерта беше тъмна и бурна, облаците ниски и самолетът се спусна внезапно, пронизвайки тъмнината в края на пистата, за да се приземи върху покритата с локви черна настилка.

Веднага след това започнаха обичайните процедури. Камиони и цистерни се струпаха около спрелия самолет. Двама мъже с черни мушами избутаха стълбичките. Вратите се отвориха! На входа се появи стюардеса. Един по един пътниците слизаха и се запътваха през ветровитата площадка към аерогарата. Те мъкнеха куфари, кошници и несръчно вързани пакети. Вятърът подхващаше дрехите им и хората накланяха глави срещу дъжда. Шапката на една жена отлетя.

Виктория, с ръце в джобовете на палтото, стоеше от вътрешната страна на стъклените врати и чакаше. Един по един останалите посрещачи откриваха своите приятели и роднини.

— А, ето те и теб. Добре ли пътува?

Нежни целувки. Свещеник с черна шапчица посрещна две монахини.

— Колата ни чака — делово каза той.

Една жена с твърде много деца и без съпруг, който да й помага. Няколко бизнесмени с куфарчета.

Потокът от пътници оредя. Все още нямаше следа от Оливър. Тя си го представи как седи спокойно в самолета и изчаква голямата навалица да премине. После ще разгъне дългите си крака, ще си вземе палтото и ще тръгне между седалките, без да бърза. Вероятно ще спре да побъбри със стюардесата. Виктория се усмихна криво: толкова добре го познаваше.

— Извинете — гласът идваше откъм гърба й. Виктория сепнато се обърна. Видя един от бизнесмените с бомбе, колосана яка и куфарче. — Вие случайно да сте госпожица Виктория Брадшоу? — В ръката си той държеше плик.

— Да, аз съм.

— И аз така си помислих. Това писмо е за вас. Приятелят ви ме помоли да ви го предам.

— Приятелят ми? — тя не посегна към писмото.

— Един млад мъж с брада. За съжаление не разбрах името му. Той ме помоли да ви предам това.

— Но не е ли в самолета?

— Не, не можел да дойде. Сигурен съм, че е обяснил всичко в писмото.

Виктория извади ръка от джоба си и пое плика. Беше надписан с черно мастило със сбития почерк на Оливър. Госпожица Виктория Брадшоу.

— Но къде е той?

— Каза ми, че не може да излети, описа ви и ме помоли да ви предам писмото.

— Разбирам. Благодаря ви. Съжалявам за безпокойството.

— Няма нищо. Всичко е наред — увери я той. — Аз трябва да тръгвам. Жена ми ме чака с колата и ще почне да се чуди какво е станало. — Той пристъпи заднешком — нямаше търпение да си тръгне. Докосна бомбето си.

— Довиждане.

— Довиждане.

Тя остана сама. Всички си бяха отишли. Само няколко служители сновяха бодро насам-натам. Един човек с работни дрехи буташе количка с багаж. Шокирана и объркана, Виктория стоеше с писмото на Оливър в ръка. Не знаеше какво да прави с него.

След малко забеляза бюфета в другия край на залата. Прекоси излъскания под, седна на едно от високите столчета и си поръча чаша кафе. Една приятна жена й го наля от кана.

— Искате ли захар?

— Не, благодаря.

Тя скъса плика и извади писмото.

— Ужасна вечер, нали!

— Да — Виктория отвори чантата си, намери портмонето и плати.

— Далеч ли пътувате?

— Да. До Съндърланд.

— Мили боже! Колко път! Аз за нищо на света не бих тръгнала.

Виктория разтвори писмото. Беше го напечатал на старата си очукана машина. Обхвана я мрачно предчувствие. Обгърнала с длан чашата горещо кафе, тя зачете.

Фулам

Вторник 24 февруари

Виктория,

Ако бях друг човек, вероятно щях да започна това писмо с думите, че ми е трудно да го напиша. Но няма да го кажа, защото писането е единственото нещо, с което никога не съм имал трудности, дори когато става дума за писмо като това.

Аз няма да се върна в Шотландия. Прекарах по-голямата част от деня с моя агент и той настоя да замина за Ню Йорк, където един режисьор, Сол Бърнстейн, чака да подпишем договор и да започне представленията на „Човек в тъмното“ — надявам се с тържествени фанфари — на Бродуей. Така че заминавам. Хващам самолета от „Хийтроу“ тази вечер.

Не може да постъпи така с мен.

О, да, може. Вече го направи.

Не знам кога ще се върна. Тази година, следващата година, някога, никога. Със сигурност не в близко бъдеще. Твърде много неща са поставени на карта, за да се правят планове. Има твърде много за размисъл. Твърде много въпроси ми се въртят из главата.

Не съм взел това решение, без да помисля и за теб. Всъщност, мислих за теб почти цяла нощ. Нощта е удобно време човек да подреди мислите си. В мрака и тишината истината изпъква по-ясно. По-лесно се забелязва.

А истината е, че аз не мога да остана с теб, защото не мога да остана с никоя жена. Преди много време, когато те напуснах за първи път, аз ти казах, че никога не съм обичал никого. Сега е същото. Наистина чувствата, които изпитвам към теб са по-особени, но все пак единствено ме вълнува това, което става в главата ми, и как да успея да го изразя с думи върху хартията.

Това решение няма нищо общо със случилото се в Бенхойл. Няма нищо общо с писмото, което написа на Арчър, нито пък с теб. Няколкото дни, които прекарахме заедно, са незабравими и през живота си не съм изпитвал по-голяма наслада. Но това беше откраднато време и сега трябва да се върна към реалността. Има някои неща, които трябва да свършиш. Трябва да заведеш Томас при семейство Арчър и да го предадеш отново на любвеобилните им грижи. Все още негодувам срещу властта им над него. Все още настръхвам при мисълта за стандартния начин на живот, който без съмнение ще му наложат, но явно това е едно от нещата, с които трябва да се примиря.

Другият проблем е волвото. Ти сигурно няма да искаш да пътуваш сама с него. Ако е така, помоли Роди да намери купувач на колата в Крийгън. Кажи му, че ще му пиша.

Остана само неприятният проблем с парите, но аз говорих с агента си и ще напиша името и адреса му в края на писмото, така че, ако се свържеш с него, когато се върнеш в Лондон, той ще ти възстанови сумите за всички разходи, които ти се е наложило да направиш.

Това е всичко. Нямах намерение да завършвам писмото с такива дребнави сметки. Нямах намерение всичко да свърши по този начин. Но в моя живот сякаш няма нито един щастлив край. Аз никога не съм го очаквал, и колкото да е странно, струва ми се никога не съм го желал.

Виктория плачеше. Думите плуваха и подскачаха пред очите й и тя едва ги разчиташе. Сълзите й покапаха по листа и размазаха подписа.

Грижи се за себе си. Иска ми се да завърша с думите „Обичам те“. Може би наистина те обичам малко. Но то никога няма да е достатъчно, нито за теб, нито за мен.

Оливър

Виктория сгъна писмото и го прибра обратно в плика. Тя бръкна в чантата си и извади кърпичка. Нямаше смисъл да плаче. Предстояха й два часа шофиране в бурната нощ, трябваше да спре да плаче. Иначе ще вземе да се забие в някоя канавка, река или кола, после ще я измъкнат размазана от натрошеното волво и тогава какво ще стане с Томас?

След малко добрата жена зад бара, която не можеше повече да пренебрегва очевидните терзания на единствената си клиентка, каза:

— Добре ли си мила?

— Да — излъга Виктория.

— Лоши новини ли получи?

— Не точно. — Виктория се издуха още веднъж. Опита се да се усмихне. — Трябва да тръгвам. — Тя стана от столчето.

— Изпий още една чаша кафе. Хапни нещо.

— Не, добре съм. Наистина нищо ми няма.

* * *

Волвото стоеше самотно на опразнения паркинг. Виктория намери ключа и седна зад волана. Сложи предпазния колан. Високо в небето бучеше невидим самолет — може би наближаваше да кацне. Тя си представи, че е в самолет, и че пътува нанякъде, независимо къде. Представи си, че се приземява на някоя напечена от слънцето писта, обградена с палми, на някоя място, където никой не я познава, където може да си оближе раните и да започне всичко отначало. Като някой престъпник, който търси нов живот, нова самоличност.

Точно както постъпи Оливър: реши дребните си проблеми с едно-единствено писмо и захвърли отговорностите си като някое старо палто. Сега е в самолета за Америка и лети над океана. Виктория и Томас избледняваха в миналото и потъваха в забрава. Маловажни. Важното бе това, което го очакваше. Тя си го представи как си сръбва коктейла, тръпнещ в очакване на предстоящите вълнения. Нова постановка. Вероятно нова пиеса. Ню Йорк.

Оливър Добс.

Единствено ме вълнува това, което става в главата ми.

Това беше ключът към Оливър, неговият личен, таен ключ. А Виктория така и не успя да разбере скритата мания, която владееше най-съкровените кътчета на личността му. Може би, ако му беше равна по интелект, ако беше някоя блестяща интелектуалка с университетско образование, всичко щеше да е по-различно. Може би, ако го бе познавала по-дълго или по от близо, ако беше по-силна личност, способна да устоява на настроенията му. Може би, ако не беше толкова зависима от него и ако можеше да му даде нещо в замяна…

Но аз му дадох себе си.

Не беше достатъчно.

Аз го обичах.

Но той не те обичаше.

Исках да заживеем заедно. Да заживеем с Томас.

Тя отново се замисли за Томас. И отново я обхвана онази нелепа закрилническа нежност. Томас имаше нужда от Виктория. Заради него ще се държи спокойно, практично и разумно. Томас трябва да бъде върнат на баба си и дядо си с възможно най-малко сътресения. Виктория си представи как събира спокойно багажа, купува билети за влака, взема такси, закарва Томас до Удбридж, намира дома на семейство Арчър, позвънява. Тя си представи как вратата се отваря…

Но по-далеч въображението й не посмя да отиде. Защото, когато Томас изчезнеше от живота й, тогава настъпваше краят. Всичко свършваше. Не само реалността, но и мечтите.

Тя запали колата, включи фаровете и чистачките, и потегли от малката аерогара към главния път.

Два часа по-късно пристигна в Крийгън, но едва когато зави по еднолентовия път към Бенхойл започна да усеща, че има нещо нередно. Времето, непредсказуемо както винаги, беше започнало да се оправя. Вятърът намаля, облаците изтъняха и постепенно се разкъсаха, по нощното небе се появиха звезди и от изток огря бледа луна.

Но не звездната светлина сгряваше мрака пред Виктория и оцветяваше небето като блясъка от лампите на цял град. И не звездите трепкаха и бълваха кълбета дим по вятъра. Тя отвори прозореца и усети мирис на огън. Огън? Най-вероятно горящ пирен. Някой беше запалил пирена, но огънят се беше изплъзнал и бе обхванал хълмовете. Но пък кой палеше пирена през февруари? И ако го палеха, досега да са изгасили пожара.

Изведнъж се уплаши. Натисна газта и волвото полетя напред, накланяйки се по завоите на тесния път. Блясъкът на огъня не отслабваше. Тя подмина дома на Гътри и стигна до последния завой. Пред погледа й се откри къщата, портата, боровете и Виктория разбра, че не горят нито пирена, нито огньове, а Бенхойл.

С рева на мощния си двигател волвото изтрака по решетъчното мостче и изхвърча по склона до площадката пред къщата. Пламъците осветяваха всичко като бял ден. Виктория видя спрелите безразборно коли, пожарната, огромните змиевидни маркучи. Навсякъде бе пълно с хора, всичките изцапани, със зачервени очи. Някакъв мъж притича пред фаровете, докато даваше указания, и Виктория с ужас осъзна, че това е Дейви Гътри.

Голямата къща стоеше непокътната, макар всичките й прозорци да светеха. Но къщата на Роди… С пищене на гуми волвото закова на място, Виктория се заборичка с колана, с вратата, спомни си ръчната спирачка. Паниката — най-лошата болест — взе да я задушава.

Томас.

Арката към двора стоеше, но къщата на Роди беше почти изгоряла. Само каменният фронтон бе устоял на яростната атака на пламъците. Той се извисяваше твърд като древна руина, но дупката на прозореца светеше като око с отблясъците на бушуващия вътре пожар.

Томас, в спалнята, на първия етаж, в леглото си. Тя трябваше да разбере, но нямаше време за въпроси, нямаше време да чака отговори. Тя тръгна, затича се към огъня. Димът пареше ноздрите й, горещината я връхлетя на мощни талази.

— Томас!

— Внимавай… — извика някакъв мъж.

Тя беше стигнала почти до арката.

— Виктория!

Чу стъпки да приближават зад гърба й. Две ръце я обгърнаха, хванаха я, задържаха я. Тя се помъчи да се освободи.

— Виктория!

Беше Джон Дънбийт. Понеже не можеше да го удари с ръце, тя го срита в краката с токчетата на ботушите си. Той я извъртя с лице към себе си.

— Не разбираш ли? — изкрещя Виктория към размазаното петно, което беше Джон Дънбийт. — Томас е вътре.

— Слушай, спри… — Тя отново го ритна. Той я хвана за раменете и я разтърси. — Томас е добре. На сигурно място е.

Виктория утихна. Чуваше собственото си дишане — измъчено, като предсмъртни хрипове. Когато събра достатъчно сили, тя погледна Джон в лицето. В отблясъците на огъня видя тъмните му очи, зачервени и кървясали, цялото му лице и риза в мръсотия.

— Той не е ли вътре?

— Не. Изнесохме го. Нищо му няма. Добре е.

Ведно с облекчението тя се почувства немощна като коте. Затвори очи от страх да не й прилошее и да не припадне. Опита се да каже на Джон, че краката й се огъват като сварени спагети, но не можа да намери нито думи, нито сили да говори. Но и това вече нямаше значение. Защото Джон я вдигна на ръце и я понесе през площадката към голямата къща на Бенхойл.

Около полунощ всичко свърши. Пожарът беше потушен, от къщата бяха останали само развалини — димяща купчина от почернели камъни и срутени греди. Колите, които Джон бе успял да спаси от гаража, докато Роди телефонираше на пожарната, стояха на поляната край езерото. След като ги изкара навън и изнесе тубите с бензин за косачките и резачките, Джон малко си отдъхна за безопасността на голямата къща. А иначе пожарът погълна и унищожи покрива на гаража и всичко, останало вътре.

Но голямата къща, като по чудо, не понесе никакви щети. Пръснати по стаите, хората вече спяха. Томас плака сърцераздирателно, не от страх, а защото изгуби Прасчо. Той не можа да проумее, че Прасчо вече не съществува. Елън му намери друга играчка — едно мече, принадлежало на бащата на Джон, но само при вида на това безобидно, опърпано създание Томас се разпищя още по-силно. Най-накрая заспа, прегърнал един одраскан и олющен дървен локомотив, на когото отдавна липсваше едно колело.

Елън понесе всичко с присъщата си държеливост. Едва накрая се поддаде на напрежението и се разтрепери, затова Джон я накара да седне, даде й да пийне малко бренди, а после Джес Гътри я сложи да си легне. Джес и Дейви се появиха на местопроизшествието още преди Роди да позвъни на пожарната. Дейви организира огнеборците и помогна на мъжете от Крийгън, тъй внезапно откъснати от собствените им огнища, да инсталират помпите и да се захванат с гасенето на пожара.

Що се отнася до Виктория… Мислите на Джон заковаха на място, сякаш усмиряваше, сякаш обуздаваше буен кон. Едно беше неоспоримо. Тя се бе върнала от Инвърнес сама и никой не бе имал време, нито пък желание да я попита какво е станало с Оливър. Що се отнасяше до Джон, нейното внезапно появяване сред този хаос, безразсъдното й втурване към огнения ад, в който се бе превърнала къщата на Роди, беше невероятната кулминация на това ужасно събитие, което за малко не се превърна в трагедия. И в онзи миг, без въобще да се замисля, той я измъкна почти от пламъците и я отнесе на сигурно място.

Занесе я, поради липса на по-подходяща стая, в собствената си спалня и я положи на собственото си легло. Тя отвори очи и отново попита:

— Томас наистина ли е в безопасност?

Джон успя още веднъж да я увери, преди Джес Гътри да се втурне в стаята и да поеме грижите за Виктория с утешителни слова и с топли питиета. Сега вероятно Виктория спеше. При повечко късмет щеше да спи до сутринта. А сутринта щеше да има много време за разговори.

Беше полунощ и всичко бе свършило. Той стоеше на брега на езерото, с гръб към водата, загледан в къщата. Чувстваше се изтощен, безжизнен, без капчица сила, но под тази болезнена отпадналост в душата му царяха спокойствие и мир, каквито не помнеше от години.

Защо се чувстваше така беше загадка. Знаеше само, че Томас е жив, че Виктория е в безопасност, че Бенхойл оцеля и че Оливър Добс не се върна от Лондон. Той въздъхна с огромно облекчение, сякаш сам бе изпълнил някаква невъзможна задача.

Бурната вечер преминаваше в мирна нощ. Вятърът беше поутихнал, от облаците бяха останали само няколко плаващи късчета парцалива мъгла. Лунният сърп сребрееше във водите на езерото. Прелетя двойка патици. Зеленоглавки, предположи Джон. Зърна ги за миг на фона на небето, после тъмнината ги погълна, крясъците им заглъхнаха и настана огромна тишина.

Но затова пък се чуваха други шумове. Вятърът шептеше във високите клони на боровете, водата се плискаше в дървените колове на стария кей. Джон погледна към къщата и видя успокоителната светлина в прозорците и тъмните очертания на хълмовете отзад.

Неговите хълмове. Хълмовете на Бенхойл.

Той стоя дълго, с ръце в джобовете, докато най-накрая потрепери от студ и усети, че изстива. Хвърли един последен поглед към езерото, после бавно изкачи поляната и влезе в къщата.

Роди не си беше легнал. Чакаше го в библиотеката, отпуснат в стария фотьойл на Джок край догарящия огън. На Джон му беше мъчно за чичо му. Роди изстрада най-много от всички. Не само защото бе загубил дома си, книгите, книжата и всичките си лични и скъпи вещи, събирани цял живот, но и защото се обвиняваше за случилото се.

— Трябваше да помисля — непрекъснато повтаряше той. Обичайната му приказливост бе изчезнала, заместена от мисълта за възможната трагедия и за онова, което можеше да се случи с Томас.

— Просто никога не съм помислял.

Той винаги трупаше дърва в откритата камина, безгрижно стъпкваше искрите върху старото килимче, и тъй и не се накани да си вземе предпазна решетка.

— Едно от последните неща, които ми каза Джок, бе да си взема предпазна решетка. Но аз не го направих. Все отлагах. Щото съм такъв — муден и мързелив. Все отлагам… Я си представи, че Елън не беше помислила за детето. Представи си, Джон, че ти не беше отишъл да провериш… — Гласът му трепереше.

— Не мисли повече за това — бързаше да го прекъсне Джон, защото самата мисъл беше непоносима. — Елън се сети за детето и аз отидох. Ако става дума, аз трябваше сам да се сетя, без Елън да ми напомня. Значи и аз съм толкова виновен колкото и ти.

— Не. Вината е изцяло моя. Трябваше да помисля.

Сега Джон стоеше в студената стая и гледаше чичо си, изпълнен със съчувствие и обич към него, от което обаче на Роди не му ставаше по-леко. Той беше неутешим.

Една цепеница се разрони в догарящия огън. Часовникът показваше дванайсет и петнайсет. Джон каза:

— Защо не си лягаш? Джес е постлала на всички. Няма смисъл да седиш тук.

Роди разтърка очи.

— Не, няма — съгласи се той. — Но не мисля, че ще мога да заспя.

— В такъв случай… — Джон не довърши изречението си. Той разбърка жарта в огнището и сложи още дърва. След миг пламъците обхванаха сухата кора. Роди ги загледа мрачно.

— Всичко свърши — твърдо каза Джон. — Стига си мислил. Свърши. И ако това поне малко ще намали угризенията ти, спомни си, че всичките ти вещи изгоряха.

— Дребна работа. Вещите нямат значение.

— Защо не пийнеш?

— Не ми се пие.

Джон не издаде учудването си.

— Имаш ли нещо против, ако аз си пийна?

— Не, заповядай.

Джон си наля малко бренди, допълни чашата със сода и седна срещу чичо си.

— Наздраве.

— Ще станеш шотландец — в очите на Роди за миг заблестя весела искрица.

— Аз винаги съм бил. Поне наполовина.

Роди се изправи във фотьойла.

— Оливър не се върна от Лондон.

— Не.

— Чудя се защо.

— Нямам представа.

— Мислиш ли, че ще дойде?

— И това не знам. Оставих Виктория на леглото и след това Джес я пое. Сигурен съм, че утре ще ни каже.

— Странен човек — рече Роди. — Умен е, разбира се. Може би малко по-умен от необходимото — погледите им се срещнаха. — Прекалено умен за това момиче.

— Да, сигурно си прав.

— Все пак имат дете.

— Ще те изненадам с нещо. Томас не е нейно дете.

— Така ли? — Роди вдигна вежди. — Наистина ме изненада — той поклати глава. — Светът е пълен с изненади.

— Имам още.

— Така ли?

— Искаш ли да ги чуеш?

— Сега?

— Нали каза, че не ти се ляга. Ако ще седиш тук цяла нощ, можем поне да си поговорим.

— Добре — рече Роди и се нагласи да слуша. — Разправяй.

XV
Сряда

С поднос със закуска в ръце Джон Дънбийт отвори внимателно с хълбок кухненската врата, премина през вестибюла и заизкачва стълбите. Навън, лек вятър — малкото братче на снощната хала — клатеше боровете и браздеше повърхността на езерото, но лъчите на студеното бронзово слънце, което се издигаше в мразовитото синьо небе, вече се процеждаха през прозорците. Старият лабрадор на Роди беше намерил едно слънчево местенце до камината, беше се проснал и се грееше на оскъдната топлина.

Джон прекоси площадката на горния етаж и внимателно придържайки подноса с една ръка, почука на вратата на собствената си стая. Отвътре се чу гласът на Виктория.

— Кой е?

— Прислужникът на етажа — отвърна той и отвори вратата. — Донесох ти закуската.

Виктория все още беше в леглото, но седеше и изглеждаше доста бодра, сякаш отдавна се бе събудила. Пердетата бяха дръпнати, първите слънчеви лъчи падаха върху ръба на скрина и лежаха като златни шарки по килима.

— Ще бъде хубав ден — каза Джон и постави подноса с елегантно движение върху коленете й.

— Няма защо да закусвам в леглото.

— Вече ти е поднесено. Как спа?

— Като упоена. Тъкмо смятах да сляза долу. Забравила съм да навия часовника и нямам представа колко е часът.

— Почти девет и половина.

— Трябваше да ме събудиш по-рано.

— Реших да те оставя да поспиш.

Тя носеше нощница, заета от Елън. Беше от розов, богато бродиран ажурен крепдешин и някога бе принадлежала на Люси Дънбийт. Върху нощницата вместо халат беше наметнала бял шал от шетландска вълна. Косата й, разрошена от съня, се спускаше върху едното рамо, а под очите й имаше тъмни сенки, като натъртвания. В този момент тя се стори на Джон съвсем крехка. Сякаш, ако я вземеше в обятията си, щеше да се разтроши на парченца като нежен порцелан. Виктория се огледа.

— Това е твоята стая, нали? Когато се събудих, не можах да разбера къде съм. Твоята стая ли е?

— Да. Това беше единственото оправено легло.

— Ти къде спа?

— В другата стая.

— А Роди?

— В спалнята на Джок. Още спи. Говорихме си до четири сутринта и той сега наваксва.

— А… Томас? — Сякаш едва се престраши да изрече името му.

Джон придърпа един стол, настани се срещу Виктория, протегна напред дългите си крака и скръсти ръце.

— Томас е долу в кухнята и в момента Елън и Джес го хранят. Сега защо не започнеш и ти да закусваш, преди да е изстинало.

Виктория погледна свареното яйце, препечения хляб и кафеничето без особено въодушевление.

— Аз не съм много гладна.

— Нищо, яж.

Тя започна неохотно да бели яйцето. После отново остави лъжицата.

— Джон, аз дори не знам как се е случило. Как е започнал пожарът?

— Никой не знае със сигурност. Ние си пийвахме в библиотеката преди вечеря. Роди каза, че е подклал огъня, преда да излезе. Предполагам, че както обикновено са се разхвърчали искри по килимчето и не е имало кой да ги изгаси. Като добавим и силния вятър, щом веднъж е пламнало, цялата стая е лумнала като кутия с прахан.

— Но кога разбрахте, че къщата гори?

— Елън дойде да ни каже, че вечерята е готова и започна да мърмори, че сме оставили Томас сам. Аз отидох да го нагледам и заварих цялата къща да гори буйно като лагерен огън.

— Какъв ужас! И какво направи ти?

Той й разказа, като й спести, доколкото бе възможно, подробностите. Чувстваше, че Виктория си има достатъчно притеснения и без обстойното описание на кошмарната картина в изпълнената с дим стая на Томас, пропадналия таван, горящия кратер и ада отгоре. Той знаеше, че споменът за този миг ще го спохожда като някакъв ужасен сън до края на живота му.

— Том беше ли изплашен?

— Разбира се, че беше. Всеки би се изплашил. Но ние успяхме да се измъкнем през един от прозорците в спалнята, после дойдохме тук. Елън се погрижи за Томас, Роди позвъни на пожарната в Крийгън, а аз се върнах в гаража, за да изкарам колите, преди бензинът да се е взривил и да ни е избил всички.

— Успя ли да спасиш нещо от къщата на Роди?

— Нищо. Всичко изгоря. Всичките му вещи.

— Горкият Роди.

— Загубата на вещите не го притеснява особено. Тормози го мисълта, че той е виновен за пожара. Казва, че е трябвало да бъде по-внимателен, да си сложи предпазна решетка и че не е бивало да оставя Томас сам в къщата.

— Милият, съчувствам му.

— Вече му мина, но затова седяхме и си говорихме до четири сутринта. Томас също е добре, само си е изгубил Прасчо. Снощи спа, прегърнал един стар дървен локомотив. Разбира се, няма никакви дрехи. Засега е по пижама, но по някое време тази сутрин Джес ще го заведе в Крийгън и ще му купи ново облекло.

— Аз си мислех, че е още вътре — каза Виктория. — Имам предвид, когато се върнах от летището и видях пожара. Първо си помислих, че сте запалили огън на двора, после, че някой гори пирен, и накрая видях, че гори къщата на Роди. Оттогава единствената ми мисъл беше, че Томас е някъде вътре…

Гласът й потрепери.

— Но не беше — тихо каза Джон. — Той беше на сигурно място.

Виктория пое дълбоко въздух.

— Мислех си за него — каза тя и гласът й отново бе спокоен. — През целия път от Инвърнес. Сякаш цяла вечност пътувах и все си мислех за Томас.

— Оливър не се върна от Лондон. — Това беше твърдение, а не въпрос.

— Не. Той… той не беше в самолета.

— Обади ли ти се?

— Не. Изпрати ми писмо. — С известна решителност, сякаш е време да спре с фантазиите, Виктория взе лъжицата и хапна малко от вареното яйце.

— И как ти го изпрати?

— Беше го дал на един от пътниците. Предполагам, че ме е описал. И човекът ми го предаде. А аз го чаках. Мислех си, че ще слезе от самолета.

Тя се отказа от невъзможната задача да закусва и отмести подноса. Облегна се на възглавницата и затвори очи.

— Той няма да дойде — каза тя с отпаднал глас. — Отива в Ню Йорк. Вече е в Ню Йорк. Отлетял е вчера вечерта. Някакъв режисьор ще поставя пиесата му „Човек в тъмното“ и Оливър заминал да види как стоят нещата.

Страхувайки се от отговора, на Джон му трябваше известна смелост, за да зададе въпроса.

— А ще се върне ли?

— Сигурно ще се върне някой ден. Тази година, следващата, някога, никога. — Виктория отвори очи. — Така пише. Всеки случай не в близко бъдеще. Оливър ме изостави, Джон — завърши тя, сякаш все още имаше място за съмнение.

Той не каза нищо.

Виктория продължи небрежно, сякаш се мъчеше да омаловажи думите си.

— За втори път ме изоставя. Взе да му става навик. — Тя се опита да се усмихне. — Ти ми каза, че се заблуждавам за Оливър, но този път наистина си мислех, че ще е по-различно. Мислех, че ще иска неща, които не е искал преди. Като да купим къща и да създадем дом за Томас… и да се оженим. Мислех, че иска ние тримата да бъдем заедно. Да бъдем семейство.

Джон наблюдаваше лицето й. Може би внезапното изчезване на Оливър Добс и парализиращият шок от пожара й бяха подействали като катарзис. Джон чувстваше, че хладната й сдържаност се стопява, че преградите между тях изчезват. В крайна сметка тя беше честна пред себе си и вече нямаше какво да крие от него. Вътрешно той тържествуваше и този възторг беше като продължение на снощното му въодушевление.

— Вчера на плажа в Крийгън не исках да те слушам — каза Виктория. — Но ти беше прав, нали? Ти беше прав за Оливър.

— Ще ми се да кажа „Бих искал да съм сбъркал“, но истината е, че не мога.

— Но няма да ми кажеш „Предупредих те“, нали?

— Никога.

— Знаеш ли, бедата е в това, че Оливър не се нуждае от никого. Това му е недостатъкът. Той си го призна в писмото. Твърди, че единственото нещо, което го вълнува, е писането. — Тя се усмихна криво. — Дойде ми като плесница. Мислех си, че и аз го вълнувам.

— И какво ще правиш сега?

Виктория сви рамене.

— Не зная. Не зная откъде да започна. Оливър пише, че трябва да върна Томас при семейство Арчър и си мисля как да го направя. Наистина не знам какво да им кажа, когато отида при тях. А и не искам да изгубя Томас. Не искам да се сбогувам с него. Все едно да откъснат част от самата мен. Също има и проблем с колата. Оливър каза, че ако оставя волвото тук, може би Роди ще успее да го продаде. А ако искам, мога и да пътувам с него на юг, но аз не искам, не и когато съм с Томас. Предполагам, че мога да хвана самолет или влак от Инвърнес, но това означава…

Джон усети, че не може да издържи нито миг повече. Той я прекъсна рязко.

— Виктория, не искам да слушам вече.

Спряна по средата на изречението, учудена от грубостта му, Виктория го зяпна с отворена уста.

— Но аз искам да говоря. Трябва да свърша толкова неща…

— Няма нищо да вършиш. Аз ще се погрижа за всичко. Аз ще уредя връщането на Томас при баба му и дядо му…

— … но ти си имаш достатъчно грижи…

— … дори ще ги умилостивя…

— … с пожара, с Роди, с Бенхойл…

— … защото като гледам май ще има нужда от умилостивяване. Аз ще се погрижа за Томас, ще се погрижа и за теб, но колата нека изгние на боклука, че и Оливър Добс с нея, с цялата му гениалност, сексуална мощ и прочее. Не искам никога вече да чувам името на този самовлюбен кучи син. Ясно ли е?

Виктория помисли над думите му. Лицето на Джон беше сериозно.

— Ти не го харесваше, нали?

— Не съм имал намерение да го показвам.

— Личеше си. От време на време.

Джон се ухили.

— Извади късмет, че не му счупих носа. — Той погледна часовника си, протегна се като котарак и стана от стола.

— Къде отиваш?

— До телефона. Трябва да се обадя на хиляди места. Хайде, изяж си закуската. Няма вече за какво да се притесняваш.

— Има. Сега се сетих.

— И какво е то?

— Раковината ми. Кралският гребен. Беше на перваза в спалнята. В къщата на Роди.

— Ще намерим друга.

— Аз харесвах тази.

Джон отвори вратата.

— Морето е пълно с дарове — каза той.

Джон завари Джес Гътри в кухнята да бели картофи на мивката.

— Джес, къде е Дейви?

— Отиде по работа.

— Ще се видиш ли с него?

— Да, ще се върне към дванайсет за обяд.

— Предай му, ако обичаш, да дойде да си поговорим. Следобед по някое време. Да кажем към два и половина.

— Ще му предам — обеща тя.

Иде ли си някой ден,

друга аз ще си намеря,

дето дивото планинско биле

никне край разцъфнал пирен.

О, нима ще ме напуснеш, мила?

Джон влезе в библиотеката, затвори плътно вратата зад себе си, подкладе огъня, седна зад бюрото на чичо си и се зае с телефона.

Обади се в службата си в Лондон. Говори с вицепрезидента, с няколко колеги и със секретарката си, госпожица Риджуей.

Обади се на телефонни услуги и разбра адреса и телефонния номер на семейство Арчър в Удбридж. Позвъни им и поговори с тях.

След като приключи с този разговор, Джон се обади на гарата в Инвърнес и запази три места в експреса за следващия ден.

Обади се на адвокатите Маккензи, Лейт и Дъджън. Поговори с Робърт Маккензи, после със застрахователната компания за щетите от пожара.

Вече беше почти обяд. Джон направи няколко бързи сметки за разликата във времето, после позвъни на баща си в Колорадо, вдигна го от леглото рано сутринта и двамата разговаряха около час.

Най-накрая се обади на Таня Мансел — нейния номер го помнеше, но линията даваше заето и след като почака малко, Джон затвори. Повече не се и опита да се свърже с нея.

XVI
Четвъртък

Не им трябваше много време да си съберат багажа, по простата причина че нямаха нищо за събиране. Всичко, което Виктория и Томас бяха донесли в Бенхойл, бе изгоряло. И така, те си тръгнаха само с една книжна торба, пижамата на Томас и със стария дървен локомотив, който Елън му подари.

Сбогуването беше кратко, понеже истинският шотландец никога не дава воля на чувствата си и не е сантиментален. Освен това нямаше възможност за дълго прощаване. Едва привърши закуската и вече стана време за тръгване. Том още предъвкваше филийката си, когато Джон Дънбийт взе да се държи като семеен мъж с комплекс за точност, започна да припира и да настоява, че е време за тръгване.

Виктория му беше много благодарна. Дори й се струваше, че Джон малко се престарава в ролята си. Колата чакаше пред входната врата, натоварена с куфара му. Самият Джон сякаш нарочно се бе преобразил — беше захвърлил небрежните и удобни дрехи, с които бяха свикнали да го виждат, и се появи на закуска с официален тъмен костюм и вратовръзка. Тези дрехи го променяха. Не само външния му вид, но и цялото му държание. Той не беше вече приветливият безгрижен гостенин, а мъж, свикнал с отговорности и власт. Мъж, с който човек трябва да се съобразява. Той пое всичко в свои ръце, но не агресивно, а с лекота, и Виктория изпита приятното усещане, че нищо няма да се обърка. Няма да спукат гума, няма да изгубят билетите, ще има носачи и запазени места и няма да изпуснат влака.

— Време е да тръгваме.

Елън пъхна последното парче препечена филия в устата на Томас, избърса устните му и го вдигна от стола. Томас носеше карирани панталонки и син пуловер, които Джес Гътри избра за него от малкия магазин на зълва си в Крийгън, откъдето пазаруваха с отстъпка. Новите му обувки бяха кафяви и с връзки, а за връхна дреха му избраха синьо яке на червени райета. Елън приглади златисточервените му коси. Искаше да го целуне за довиждане, но реши да не го прави пред всички. Напоследък очите й се пълнеха със сълзи в най-неподходящи моменти. „Текат, казваше Елън, очите ми пак потекоха“ и набеждаваше вятъра или сенната хрема. Елън никога не плачеше. При особено вълнуващи случаи като годишнини, сватби или погребения, тя само подаваше ръка и нищо повече.

— Ето го момчето — каза тя и остави Томас стъпил здраво на пода. — Облечи си якето. — Тя взе новото яке и се наведе над Томас, за да му помогне с ципа.

Всички стояха прави. Виктория допиваше последните глътки от кафето. Роди се почесваше по тила, но не изглеждаше толкова неутешим, колкото Виктория се опасяваше. С учудваща бързина той се бе възстановил след шока от пожара и загубата на всичките си вещи. Дори действаше доста организирано. Прекара предишния ден с човека от застрахователната компания и започна малко по малко да си устройва гнезденце в голямата къща. Спеше в спалнята на брат си и както винаги небрежно хвърляше дърва в огъня в библиотеката. Камината там имаше огромна решетка, но Роди каза, че ще купи по-солидна. От онези, металните завеси. Бил виждал да ги рекламират. Веднага щом намери рекламата, ще поръча една за Бенхойл.

— Трябва да тръгваме вече — каза Джон и всички излязоха от кухнята, като оставиха остатъците от закуската на масата, прекосиха вестибюла и застанаха пред входната врата. Навън отново беше студено и мразовито, но времето беше на път да се оправи. Сбогуваха се. С градината, с езерото, с хълмовете, проблясващи в кристалночистия утринен въздух. Сбогуваха се с тихата гостоприемна къща, с печалните овъглени останки от дома на Роди. Сбогуване, помисли си Виктория, с един сън или може би с един кошмар. Само времето щеше да даде отговор на този въпрос.

— О, Роди! — Той разтвори ръце, тя се приближи и двамата се прегърнаха.

— Пак ела — каза той. — Пак ела да ни видиш. — Роди я целуна по двете бузи и я пусна. Томас се качи сам, без ничия помощ, на задната седалка на колата в радостно очакване на пътуването, извади дървения локомотив от книжната торба и започна да си играе с него.

— Довиждане, Елън.

— Беше ми приятно да се запознаем — бързо каза Елън и подаде възлестата си червена ръка на Виктория.

— Ти беше толкова добра. Ти и Джес. Не знам как да ви благодаря.

— Хайде стига — промълви Елън смутено. — Качвай се в колата, че Джон чака.

Само Джон имаше привилегията да я целуне. Тя се изправи на пръсти със старите си ниски обувки, за да получи целувката и затършува в ръкава си за кърпичката.

— Ама че остър вятър — каза тя, без да се обръща към някого определено. — От него ти потичат очите.

— Роди…

— Довиждане, Джон. — Те се ръкуваха усмихнати — двама мъже, преживели заедно едно нещастие.

— Скоро ще дойда пак, но ще ти се обадя предварително.

— Заповядай, когато искаш — отговори Роди.

Това беше всичко. Те се качиха в колата, сложиха предпазните колани. Джон запали двигателя и потеглиха. Виктория едва успя да се обърне и да махне — едва имаше време да хвърли последен поглед към Роди и Елън, които стояха на площадката пред къщата. Роди махаше, Елън също — с бялата си кърпичка като със знаменце. После те се скриха, изчезнаха, останаха зад извитата редица рододендрони.

— Мразя сбогуванията — рече Виктория.

Джон гледаше пътя.

— И аз. — Караше много бързо.

На задната седалка Томас търкаляше локомотива с трите колела и си пееше: „Ме-ме-ме“.

Томас продължи да си играе с локомотива през целия ден. Оставяше играчката само за да поспи, да погледа през прозореца, или когато трябваше периодично, на прилични интервали да го водят до тоалетната, да го хранят, или да му дават чай. Докато влакът се носеше на юг, времето най-неучтиво се развали. Едва преминаха границата и плътни облаци закриха небето. Скоро заваля. Планините останаха зад гърба им, пейзажът стана равен и невероятно скучен. Като гледаше гладките мокри поля през прозореца, настроението на Виктория се влоши.

Тя откри, че е лесно човек да разсъждава смело и спокойно за бъдещето си, когато се намира на осемстотин мили от него, но сега, с всеки миг и с всяко превъртане на колелата, то се приближаваше. Тя се почувства отчайващо неподготвена.

Не ставаше дума само за бъдещия й живот, който по всяка вероятност щеше да се подреди от само себе си. Нито за Оливър. Сега не мислеше за Оливър. След време, каза си тя, ще събера нужните морални сили и тогава. Когато се върне в апартамента си и когато отново е сред познатите си вещи. Вещите помагат, каквото и да говорят хората. Помагат и приятелите. Тя си помисли за Сали. Може да поговори със Сали за Оливър. Разсъдливостта на Сали, нейната нетърпимост към прищевките на другия пол като цяло, щяха бързо да омаловажат това злощастно събитие в живота на Виктория.

По-лошо беше предстоящото страшно изпитание — предаването на Томас на семейство Арчър и това, че трябваше да се сбогува с него завинаги. Виктория не можеше да си представи какво ще каже на баба му и дядо му. За нещастие, без особени трудности можеше да си представи какво щяха да кажат те за ролята й на съучастник в деянието на Оливър.

Съществуваха и други ужасяващи възможности. Ами ако Томас не поиска да се върне при тях? Ако хвърлеше един поглед към баба си, избухнеше в сълзи и истерично се вкопчеше във Виктория?

За две седмици той тъй лесно свикна с нея и беше толкова щастлив. Виктория забеляза, че щом станеше дума за Томас, тя се разкъсваше в две посоки: едната й половина желаеше той да се нуждае от нея толкова, колкото и тя се нуждаеше от него, докато другата се боеше като наплашен кон от мисълта за предстоящата сцена.

Виктория погледна Томас. Той седеше на отсрещната седалка в първокласния вагон, краката му стърчаха напред, а рошавата му глава беше облегната на ръката на Джон Дънбийт. Джон го забавляваше, като му рисуваше картинки с флумастер върху розовите страници на „Файненшъл Таймс“. Беше нарисувал кон, крава, къща и сега рисуваше прасе.

— То има голям нос, който стърчи напред. С него души и си намира неща за ядене. Има и къдрава опашчица. — Нарисува и нея. Томас се засмя и се намести по-удобно.

— Още! — заповяда детето и пъхна палец в устата си.

Виктория затвори очи и облегна глава върху мокрото от дъжда стъкло на влака. Понякога е по-лесно да сдържиш сълзите, като затвориш очи.

Стъмни се дълго преди да пристигнат в Юстън и Томас отново заспа. Когато влакът спря, Виктория го взе на ръце. Главата му се отпусна на рамото й. Джон донесе куфара и тримата слязоха на тъмния перон сред обичайната блъсканица от забързани пътници, колички, носачи, товарни и пощенски фургони. Виктория, притисната от немалката тежест на Томас, изпадна в отчаяние. Сигурно трябваше да минат през целия перон и да се наредят на опашка за такси…

Но предположението й се оказа напълно погрешно и тя разбра, че е подценила Джон Дънбийт. Защото от бъркотията наоколо изведнъж изникна един мъж в сив костюм и сива униформена фуражка.

— Добър вечер, господин Дънбийт.

— Джордж, ти си направо чудо. Как разбра къде сме?

— Попитах кондуктора и той каза, че вероятно сте в този край.

Без повече шум, той пое куфара от Джон. Джон на свой ред взе Томас и те последваха мъжа с униформата по перона.

— Кой е той? — попита Виктория, която трябваше от време на време да подтичва, за да върви редом с Джон.

— Служебният шофьор. Поръчах на секретарката ми да го прати да ни посрещне.

— С кола ли е дошъл?

— Надявам се да е докарал моята.

И наистина беше така. Спряха да почакат пред гарата, докато Джордж изчезна за малко в дъждовния мрак. Той се върна след миг, седнал зад кормилото на алфа ромеото на Джон. Шофьорът слезе, а Виктория със заспалия на рамото й Томас се качиха в колата.

— Много ти благодаря, Джордж. Как ще се върнеш обратно?

— С метрото, господин Дънбийт. Много ми е удобно.

— Добре. И пак благодаря.

— Няма нищо, господин Дънбийт.

— Колко мило — възкликна Виктория.

— От страна на Джордж ли?

— Да. Въобще е мило да те посрещат. Да не се налага да чакаш такси или автобус, или да се буташ в метрото. Хубаво е да видиш познато лице на перона.

— В това е разликата между пътуването с надежда и пристигането — каза Джон.

Тя го разбра.

Колата пое на запад по мократа от дъжда магистрала. Четирийсет и пет минути по-късно те се отклониха и тръгнаха по отбивката за Удбридж. Наоколо се появиха парцели обработваема земя, плетове и лъки, опасани с върби. Тук-там от прозорците на малките червенотухлени къщи струеше светлина. Минаха по един мост и под тях изсвири влак.

— Това носи късмет — рече Джон.

— Кое?

— Да минаваш по мост и в същото време отдолу да минава влак.

— Кое друго носи късмет? — Виктория имаше нужда от късмет.

— Когато се срещнат две писма. Ако ти напишеш писмо на някого и той ти напише на теб и писмата ви се разминат, това носи голям късмет.

— Май не ми се е случвало.

— Също така черните котки, намирането на карфица и новолунието.

— В нощта на пожара имаше новолуние.

— Тогава новолунието отпада.

Най-накрая светлините на селото заблещукаха отпред. Отминаха табелата с надписа Удбридж. Пътят зави и те излязоха на дългата права главна улица. Колата намали и запълзя бавно покрай магазините, кръчмата със светещ надпис и църквата с каменна ограда.

— Не знаем къде живеят.

— Знаем. От дясната страна, червена къща с жълта врата, единствената триетажна на цялата улица. Ето я.

Той спря до бордюра. Виктория видя стълбите, които водеха от тротоара до вратата, малкото прозорче над нея и високите осветени прозорци.

— Откъде знаеш, че това е къщата?

Джон изключи двигателя.

— Позвъних на госпожа Арчър и тя ми каза.

— Ядосана ли беше?

— Не. — Джон отвори вратата. — Беше много мила.

Томас, обезпокоен от внезапното спиране, избра точно този миг, за да се събуди. Той се прозря сънливо, разтърка очи и се заоглежда с обърканото изражение на човек, на който са му скроили лош номер. Все още държеше дървения локомотив.

— Пристигнахме вкъщи — каза Виктория нежно. Тя приглади косата му с ръка, уж да го среши.

Томас примигна. Думата вкъщи явно не му говореше нищо. Той се загледа в мрака. После Джон отвори вратата и вдигна Томас и играчката му от скута на Виктория. Тя посегна, взе книжната торба с багажа и ги последва.

Спряха пред жълтата врата и Джон натисна звънеца. Почти веднага, сякаш човекът вътре ги бе очаквал, се чуха стъпки и вратата се отвори. Светлината от топлия коридор ги заля като лъч от прожектор, осветяващ актьори на сцената.

— Добър вечер — рече Джон. — Аз съм Джон Дънбийт.

— О, да. — Човекът изглеждаше симпатичен. Около шейсетгодишен, с посивели коси, невисок, не особено внушителен, но симпатичен. Не се опита да грабне Томас от ръцете на Джон. Просто погледна детето и каза:

— Здравей, приятелю. — После се дръпна от вратата и продължи: — Заповядайте всички.

Те влязоха и мъжът затвори вратата след тях. Джон се наведе и остави Томас на земята.

— Ей сега ще повикам жена ми. По всяка вероятност не е чула звънеца…

Но тя го беше чула и се появи от една врата в далечния край на тесния коридор. Имаше къдрава бяла коса и кожа, която щеше да остане млада дори при навършени осемдесет години. Носеше синя пола, подходяща по цвят жилетка и розова блуза с джуфка отпред. Държеше в ръка очилата си. Виктория нежно си я представи как е седяла, опитвала се е да чете или да решава кръстословица, за да си запълни времето, докато ги чака да доведат Томас.

Настана дълго мълчание. Томас и баба му се гледаха един друг през коридора. После тя се усмихна. Наведе се напред, опря ръце на коленете си и каза:

— И при кого се върна Томас?

Виктория беше замръзнала от притеснение, но то се оказа излишно. Защото след миг на учудено мълчание, Томас изведнъж разбра какво става. Розовото му личице постепенно се озари от безгранична, невероятна радост. Той си пое дълбоко дъх и изговори първото в живота си изречение.

— Това моя баба!

После се втурна към нея и моментално изчезна, погълнат в прегръдките й.

Беше много вълнуващо. Госпожа Арчър се смя и плака, после пак се смя и прегръща внука си. Господин Арчър извади носната си кърпа и се издуха. Едно младо момиче, стреснато от шума, дотърча от горния етаж като хала. То беше закръглено и хубаво като млекарка, и щом госпожа Арчър най-сетне склони да пусне Томас, той потъна в още една любяща прегръдка. Накрая го оставиха да отиде и при дядо си, който бе престанал да си духа носа, и който на свой ред го вдигна и го подруса на коленете си съвсем по мъжки, което напълно задоволи Томас.

Докато ставаше всичко това, Виктория и Джон само стояха и наблюдаваха. Виктория искаше да си тръгне, да се махне, докато всички са щастливи, и преди да са започнали да я обвиняват, но не знаеше как да го направи, без да изглежда невъзпитано.

Но Томас сложи край на тази забележителна сцена на семейно щастие. Той се изкопчи от ръцете на дядо си и с твърда решимост се запъти към стълбите, които водеха към детската му стая, където помнеше, че има много хубави играчки. Баба му и дядо му благоразумно го пуснаха да отиде и момичето се качи с него.

Когато двамата се скриха зад завоя на стълбището, Виктория хвана ръкава на Джон и го подръпна, но дори и да забеляза жеста й, госпожа Арчър с нищо не го показа.

— Съжалявам, че така ви оставихме да стоите. Но беше толкова… — Тя изтри последните щастливи сълзи и издуха носа си в дантелена кърпичка. — Влезте да пийнете нещо.

— Наистина трябва да тръгваме… — започна Виктория, но госпожа Арчър не щеше и да чуе.

— Разбира се, че ще влезете, поне за малко. Заповядайте при камината. Едуард, сигурна съм, че господин Дънбийт ще иска да пийне нещо…

Нямаха друг избор, освен да я последват през вратата, която водеше към приятна, тапицирана в кретон всекидневна. В старомодната камина весело трепкаше огън, имаше и роял, отрупан със семейни снимки, красиво подредени цветя и възглавници, които изглеждаха така, сякаш никой никога не бе сядал по тях.

Стаята беше топла и приветлива и под въздействието на явната доброжелателност на госпожа Арчър и нейната благодарност, Виктория се поотпусна. Мъжете отидоха да донесат питиетата, а двете жени останаха сами за няколко минути. Виктория внимателно се настани на дивана, но госпожа Арчър въобще не се разстрои, че й смачкаха възглавниците.

— Запалете си цигара. Или не пушите? Сигурно сте уморена. Пътувате цял ден. И то с детето. Томас понякога е доста буен.

Виктория разбра, че госпожа Арчър се притеснява почти колкото нея, а държанието й бе тъй различно от враждебното посрещане, което Виктория очакваше, че тя напълно се обърка.

— Беше послушен — каза Виктория. — Много слушаше през цялото време, докато беше с нас.

— Вие изпратихте онова мило писмо, нали? Вие сте Виктория?

— Да.

— Много мило от ваша страна, че се сетихте.

— Оливър побесня.

— Исках да ви се извиня за това. Аз нямаше нито да ви се обаждам, нито да ви пиша, но съпругът ми прочете писмото и така му беше накипяло, че не можах да го спра да позвъни в Бенхойл и да си го изкара на Оливър. Не можах. Не се случва често да не постигна това, което желая, но този път с нищо не можах да спра Едуард.

— Няма значение.

— Дано. Знаете ли, Едуард никога не е харесвал Оливър, дори когато бяха женени с Жанет. Но много обича Томас. И когато Оливър се появи така изневиделица в дома ни и открадна Томас, можете да си представите какви сцени бяха. Хелга изпадна в истерия, милата, сякаш тя беше виновна. Едуард искаше да се обажда в полицията, през цялото време не знаехме къде е детето. Истински кошмар.

— Разбирам.

— Да, вярвам, че разбирате. — Госпожа Арчър се изкашля. — Вашият… вашият приятел, господин Дънбийт, ми се обади вчера и каза, че ще доведе Томас. Каза ми също, че Оливър е заминал за Америка.

— Да.

— За някаква пиеса?

— Да — повтори Виктория.

— Мислите ли, че ще се върне тук?

— Да, предполагам. Все някога. Но не мисля, че пак ще се захване с Томас. Не искам да кажа, че не го обичаше и че не беше добър с него, но просто не му приляга да е баща.

Погледите им се срещнаха. Виктория се усмихна.

— Нито пък съпруг, мила — нежно каза госпожа Арчър.

— Сигурно. Не бих опитала.

— Той е разрушител — рече госпожа Арчър.

Може би никой друг не би й го казал. Виктория знаеше, че е истина. Но тя знаеше и нещо друго.

— Мен не успя да ме разруши — каза тя на госпожа Арчър.

Мъжете се върнаха. Господин Арчър носеше поднос с чаши и бутилки, а Джон го следваше със сифон за газирана вода. Разговорът се прехвърли на всекидневни теми. Времето в Шотландия, времето в Хампшир, положението на фондовата борса, промените в курса на долара и лирата. Без да пита Виктория, Джон й наля едно уиски със сода. Този дребен жест на внимание я изпълни с благодарност. Май напоследък все за нещо му беше благодарна. Той притежаваше способност да предусеща желанията на хората и което беше още по-забележително, постигаше го без много шум. Джон беше може би най-милият човек, който Виктория бе срещала. Никога не го беше чула да каже лоша дума за някого, освен когато нарече Оливър кучи син, но то стана, след като Оливър замина за Америка и вече нямаше смисъл да се въздържа.

Сега тя наблюдаваше Джон, унесен в разговор със семейство Арчър. Широко, сериозно лице, което най-неочаквано се озаряваше от усмивка. Тъмна, късо подстригана коса, черни очи. Беше пътувал цял ден с малко дете, но не показваше признаци на умора, каквато чувстваше Виктория. Изглеждаше свеж и бодър както в мига, когато напуснаха Бенхойл, и на тази негова издръжливост Виктория завиждаше и се дивеше, защото знаеше, че на нея тя й липсва.

Нищо не може да го сломи, помисли си Виктория. Злощастният брак не бе оставил у него някакви явни следи на огорчение. Нещата за Джон винаги щяха да са наред, защото той обичаше хората, но най-вече, защото хората го харесваха.

Неговата искрена доброта очевидно се усещаше дори по телефона, защото как иначе щеше да успее за краткото време, през което бе разговарял с госпожа Арчър, да уреди всички проблеми на Виктория, да оневини обстоятелствата около отвличането на Том и да подготви почвата за срещата на госпожа Арчър с внука й.

Но все пак, каза си Виктория, нямаше достатъчно време, за да си въобразя, че той ще е вечно до мен. Докато се усети и щяха да се сбогуват. Ще я закара до Лондон и ще я остави пред вратата й на улица „Пендълтън“. Нямаше дори багаж, който да използва като оправдание да покани Джон у дома си. Ще се сбогуват. Може би ще я целуне. Ще й каже: „Пази се!“.

И това ще е краят. Джон Дънбийт ще си тръгне и моментално ще се потопи във важния делови живот, който бе загадка за Виктория. Тя си спомни анонимната му приятелка, която не дойде на партито у Феърбърнови. Вероятно първото нещо, което ще направи, щом се завърне в тихата интимност на апартамента си, ще бъде да й се обади по телефона и да й каже, че се е върнал благополучно в Лондон.

— Да отидем на вечеря утре? — ще я покани той. — Тогава ще ти разправя всичко.

— Чудесно, мили — ще възкликне тя. Виктория си я представи: нещо като Имоджен Феърбърн, красива и изискана, и познава всички.

— Не бива повече да ви задържаме. — Джон беше свършил с питието си. Той се изправи. — Сигурно ще искате да си поговорите с Томас, преди да си е легнал.

Семейство Арчър също станаха. Виктория, която изведнъж отново се озова в реалността, се помъчи да стане сама от дълбокия диван, но Джон пое празната й чаша, подаде й ръка и й помогна.

— Мисля — започна госпожа Арчър — че трябва да ви предложим нещо за хапване.

— Не, наистина трябва да се връщаме в Лондон. Имахме дълъг ден.

Всички излязоха в коридора.

— Искате ли да кажете довиждане на Томас, преди да тръгнете? — обърна се госпожа Арчър към Виктория.

— Не — отвърна тя. И понеже това прозвуча малко рязко, добави: — Искам да кажа, че няма защо да го притеснявам пак. Не че той ще се притесни, той явно е много щастлив, че си е отново у дома, но… по-добре да тръгваме.

— Струва ми се — каза госпожа Арчър — че доста сте се привързала към Томас.

— Да. — Всички я гледаха. Виктория се зачуди дали ще се изчерви. — Да, струва ми се…

— Хайде. — Джон сложи край на разговора, като отвори входната врата. Виктория се сбогува и се учуди, когато госпожа Арчър се наведе и я целуна.

— Вие тъй добре се грижихте за Том. Не бих могла да ви се отблагодаря. Изглежда толкова жизнен, убедена съм, че това малко приключение не му се е отразило никак зле.

— И аз се надявам да е така.

— А някой уикенд, когато се оправи времето, можете да дойдете да го видите. Ще обядваме заедно. Можете да го заведете на разходка. — Тя погледна Джон, за да включи и него в поканата. — Вие също, господин Дънбийт.

— Благодаря — отговори Джон.

— Много си тиха.

— Опитвам се да не се разплача.

— Знаеш, че нямам нищо против да плачеш.

— Тогава сигурно няма. Не е ли странно — когато знаеш, че можеш да плачеш, и че никой няма да се разстрои или притесни от това, спира да ти се плаче.

— За нещо специално ли искаш да плачеш?

— За Томас. Най-вече за Томас.

— Томас е добре. Няма защо да плачеш за него, освен за това, че ще ти липсва. Той си има прекрасен дом, заобиколен е с хора, които го обичат. Как ти се видя посрещането, което устрои на баба си?

— Едва не заплаках.

— Да си призная и на мен ми заседна нещо в гърлото. Но ти можеш да го посещаваш, когато поискаш. Госпожа Арчър те хареса. Не си се простила с Томас завинаги. Имаш покана да отидеш, когато пожелаеш.

— Те бяха много мили, нали?

— Да не би да си мислеше, че няма да са мили?

— Не знам какво си мислех. — Виктория си спомни нещо. — Не споменах нищо на госпожа Арчър за пожара.

— Аз казах на господин Арчър, докато вадехме чашите от бюфета в трапезарията. Съобщих му какво се е случило, но не се спрях подробно на възможността Томас да беше станал на въглен.

— Моля те, недей.

— От време на време трябва да говоря такива неща, за да се отърся от страшната мисъл какво е можело да се случи.

— Но то не се случи.

— Не. Не се случи.

Те замълчаха. Колата се носеше по тесния селски път. Упорит лек дъждец замрежваше всичко наоколо като мъгла. Чистачките се плъзгаха равномерно.

Накрая Виктория се обади:

— Мога да плача за Бенхойл.

— Ама че момиче, само си търсиш за какво да плачеш.

— Така не ми се тръгваше оттам.

Джон не каза нищо. Колата се носеше бързо по лъкатушещия път, но като подминаха знака за наближаваща отбивка Джон намали скоростта. След секунда стигнаха до мястото, той отби встрани от пътя, дръпна ръчната спирачка и угаси мотора.

Чистачките спряха лудешкия си танц. Чуваха се само шумоленето на дъжда и тиктакането на часовника от таблото.

Виктория погледна Джон.

— Защо спираме?

Той светна вътрешната лампичка и се обърна към нея.

— Не се безпокой, няма да те изнасилвам. Искам да поговорим. Да те питам някои неща. И искам да виждам лицето ти, когато ми отговаряш. Преди да направим следващата крачка, искам да съм напълно сигурен за Оливър Добс.

— Мислех, че не искаш вече да чуваш името му.

— Не искам. Това е за последен път.

— Госпожа Арчър говори за него. Тя е мъдра жена. Аз не предполагах, че е толкова мъдра. Каза, че Оливър Добс е разрушител.

— Ти какво отговори?

— Казах, че мен не успя да разруши.

— Това истина ли е?

Тя се поколеба за миг, преди да отговори.

— Да. — После погледна Джон и се усмихна, а на него сякаш сърцето му се преобърна. — Истина е. Може би винаги съм знаела, че е истина, но не съм си признавала, дори и пред себе си. Сигурно всеки трябва да преживее една трагична любов в живота. Оливър беше моята.

— А когато се върне от Америка?

— Струва ми се, че няма да се върне… — Тя помисли малко и после продължи с голяма убеденост: — А дори и да се върне, не искам да го виждам.

— Защото те нарани, или защото престана да го обичаш?

— Мисля, че престанах да го обичам, когато бяхме в Бенхойл. Не мога да ти кажа точно кога. Стана постепенно. Сега… — Тя направи неопределен жест с ръка. — Мисля, че дори не го харесвам вече.

— Ставаме двама — рече Джон. — А сега, след като се отървахме от Оливър Добс, можем да поговорим за други неща. Точно преди да спра колата, ти каза, че ако трябва да плачеш за нещо, то ще е за Бенхойл. Струва ми се, че сега е съвсем подходящо да ти съобщя, че няма нужда да го правиш. Ще можеш да се върнеш в Бенхойл, когато поискаш, и да видиш отново всички, защото няма да го продам. Поне засега.

— Но… ти каза…

— Размислих.

— О!… — Виктория изглеждаше така, сякаш ще избухне в сълзи, но не го направи. Тя каза: — О, Джон! — и започна да се смее, после се хвърли на врата му и го целуна.

Той беше страшно поласкан, но в същото време непринуденият й изблик на радост безкрайно го изненада. Знаеше, че тя ще се зарадва, но не беше очаквал тази задушаваща прегръдка.

— Ей, ще ме удушиш! — но тя не му обърна внимание.

— Няма да го продадеш! Ти си чудесен. Значи ще задържиш Бенхойл?

Той я прегърна и я привлече към себе си. Тя беше нежна и крехка. Джон усещаше меката й руса коса върху бузата си. Виктория не спираше да бърбори, въодушевена като малко дете.

— Ти каза, че имението не е жизнеспособно, че не е изгодно. — Тя се отдръпна от него, но той продължи да я държи в обятията си. — И че без чичо ти Джок Бенхойл ще се разпадне.

— Казах, но размислих. Ще почакаме една година да видим как ще потръгнат нещата.

— Какво те накара да промениш решението си?

— Не зная — поклати глава той, все още объркан от причините за внезапната промяна в поведението си. — Може би пожарът. Може би човек не осъзнава какво значи за него дадено нещо, докато не е застрашен да го изгуби. В онази нощ си представих как всичко изгаря. Ти не беше там, но само по божия милост голямата къща не се запали и не изгоря. По-късно, през нощта, излязох в градината и се загледах в къщата. Тя си стоеше здрава и читава, с хълмовете отзад и казвам ти: не съм бил по-благодарен за нещо през целия си живот.

— Но кой ще се грижи за Бенхойл?

— Роди и Дейви Гътри. Ще наемем и още един човек за помощник.

— Роди?

— Да, Роди. Нали ти самата отбеляза, че Роди е по-сведущ и по-загрижен за земята от който и да било от нас. Той колкото знае за Бенхойл, аз не мога да науча и за сто години. Единствената причина, че не е участвал по-дейно в работата преди, е леността му, а и това, че Джок мислеше заради него. Имам чувството, че без Джок и със сериозна работа на главата, Роди може да остави пиенето и всички ни да изуми.

— Къде ще живее?

— В голямата къща с Елън. Това блестящо решение премахва всичките ми проблеми. Те разбира се ще се карат за щяло и нещяло както винаги. Но голямата къща е достатъчно голяма, за да има място и за двама им, без да се избият. — Джон се замисли. — Поне искрено се надявам да е така — добави той.

— Наистина ли вярваш, че начинанието ти ще успее?

— Казах ти, давам му година. Но мисля, че ще успее. Още повече че баща ми също мисли така.

— Откъде знаеш какво мисли баща ти? Той е в Колорадо.

— Обадих му се вчера сутринта и дълго говорихме за това.

Виктория се възхити.

— Каква сутрин си прекарал само — на телефона.

— Свикнал съм. В службата цял ден говоря по телефона.

— Дори и така да е, аз не бих се сетила да позвъня на някого в Колорадо.

— Трябва да опиташ.

Значи поне засега Бенхойл ще продължи да живее. Може би Джон беше прав: Роди щеше да се съживи. В края на краищата той бе само на шейсет. Може би Роди ще се превърне в голям любител на чистия въздух, ще сече дървета и ще се катери по хълмовете, ще отслабне, ще загори от слънцето и ще влезе във форма. Това предположение не беше особено убедително, но не можеше да се отрече, че в известен смисъл бе възможно. А като живее в голямата къща, може би няма да е трудно да убедят Роди да възобнови социалния си живот. Да прави по някое друго парти вечер, да кани гости. Елън ще махне покривките от мебелите в салона, ще закачи завесите. Ще запалят огъня в камината и гостите във вечерни облекла ще се разположат в салона, докато Роди свири на пианото и пее старите си песни.

— Знам, че ще успее. Трябва да успее — каза Виктория.

— Сега, след като обсъдихме Бенхойл и Оливър Добс, можем да поговорим за по-важни неща.

— Какви например?

— Например за нас двамата. — Лицето на Виктория доби бдително изражение, но преди да възрази, Джон продължи твърдо: — Мислех, че няма да е лошо, ако започнем отначало. Струва ми се, че откакто се срещнахме първия път, все се разминаваме, и чак сега, след толкова време и премеждия, успяхме да влезем в крак един с друг. Първото нещо, което трябва да се поправи, е, че досега не съм те водил на ресторант. Затова си помислих, че щом пристигнем в Лондон, можем да отидем някъде на вечеря. Но ако не ти се ходи веднага, ако искаш да се преоблечеш, ще те закарам у вас и по-късно ще мина да те взема. Или пък можем да отидем до нас, да пийнем и после да идем на ресторант. Вариантите, както виждаш, са безброй. Единственото постоянно нещо е, че ще бъдем двамата. Аз не искам да се сбогувам. Разбираш ли?

— Джон, не искам да ме съжаляваш. Няма нужда да си толкова мил.

— Всъщност — отговори той — аз не съм мил. Аз съм безкрайно егоистичен, защото желая това да стане повече от всичко на света. Знаех, че някой ден пак ще се влюбя. Не предполагах, че ще стане точно по този начин. Нито пък мислех, че ще е толкова скоро. Но не искам отново да се забъркваш в нова връзка, преди да си имала време да си поемеш дъх, да се огледаш и въобще да свикнеш с мисълта.

Не искам да се сбогувам.

Виктория си помисли, че ако това беше филм, в този миг щеше да засвири най-сладникавата музика. Или щяха да избухнат звезди, или да покажат слънцето, грейнало в отрупани с цвят ябълкови клони. Но нямаше нищо такова. Само една кола, мракът наоколо и мъжът, с когото вече бяха стигнали толкова далеч.

— Знаеш ли, никога не съм срещала по-мил човек от теб — замислено каза тя.

— Като за начало е добре — рече Джон. Те се погледнаха. Виктория се усмихна, той наведе тъмнокосата си глава и целуна усмихнатите й устни. После отдръпна лицето си, обърна се към кормилото, завъртя ключа и запали мощния двигател. Колата потегли. Скоро стигнаха до кръстовището, където свършваше тихият селски път и започваше магистралата. Колата мина през един тунел и се изкачи по извитата лента до шосето. Зачакаха да се включат в тройния поток автомобили, който се носеше на изток.

Виктория рече:

— Когато бяхме у семейство Арчър, изведнъж разбрах, че не искам да се сбогувам с теб. Но никога не съм предполагала, че и ти няма да искаш да се сбогуваш с мен.

В колоната отпред се появи празнина. Джон плавно включи алфа ромеото на скорост. Шумът на двигателя се промени и колата потегли.

— Сигурно да не искаш да се сбогуваш и да обичаш са едно и също нещо — каза Джон.

Пред тях се ширеше равният път към Лондон.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.